[31] MARKSTUDIER 79 



tiska ^n-under osannolikt att en dylik förmår vandra långa distanser i ett myc- 

 ket tjitt kapillärt medium. En hårt packad bottenmorän får väl, särskilt med 

 hänsyn till en rörelse i horisontal riktning anses vara synnerligen tät och oge- 

 nomsläpplig, varför redan på grund härav en långväga aluminiumtransport 

 måste anses mindre sannolik. 



Flera andra skäl tala starkt emot möjligheten av att en transport i sidled 

 kan medföra en aluminiumanrikning i jordlagrens djupare skikt. ■ — En dylik 

 anrikning förutsätter tydligen en tillförsel av grundvatten. I mjälprofilen i 

 Ragunda, som är belägen på mäktiga, genomsläppliga älvavlagringar, är en 

 sådan grundvattentransport oantaglig. Vidare är det att märka, att de under- 

 sökta blekjordsskiktens lermaterial äro fullt lika rika såväl på överskotts- 

 aluminium som kemiskt bundet vatten som deras motsvarande underlag. I kap. 

 4: B 4 c skall visas, att aluminiumöverskottet städse sjunker i blekjorden, 

 tagen i dess helhet, varför det är oantagligt, att aluminiumöverskottet i blek- 

 jordens lermaterial skulle ha uppkommit som resultat av humusvittringen,. 

 vilken speciellt har gett upphov till blekjordens karaktär. Man måste på 

 grund av det anförda draga den slutsatsen, att en och samma orsak åstadkom- 

 mit aluminiumöverskottet i blekjordens lermaterial och underlagets. I blek- 

 jordskikten är det emellertid alldeles omöjligt att tänka sig en anrikning 

 medels grundvattensströmmar. 



Aarnio (1915, sid. 73) har nyligen med stor sannolikhet uppvisat, att de 

 kolloidala aluminiumföreningarna äro betydligt mindre rörliga i marken än 

 motsvarande järnföreningar. Järnet kan dessutom vandra i tvåvärdigt sta- 

 dium, i form av äkta lösningar av ferroioner. Trots att sålunda järnet har 

 ofantligt mycket större möjligheter att transporteras i markens djupare skikt 

 än aluminium, är limonitanrikningen i lermaterialet ej så betydande som alumi- 

 niumanrikningen. De ofantligt små mängder löst aluminium, som med grund- 

 vattnet finna sin yäg till floderna, vandra säkerligen i iontillstånd och komma 

 därför ej till utfällning. 



På grund av alla de anförda skälen förefaller det mig sålunda omöjligt att 

 aluminiumöverskottet i de undersökta jo-/dlagrens lermaterial skulle kunna 

 bero pä tillförsel med vatten från annat håll. Man måste i stället söka för- 

 klara detsamma såsom härrörande från en primär beståndsdel av resp. avlag- 

 ring eller bildat genom omvandling av någon sådan beståndsdel. 



Åtskilliga olika aluminiummineral kunna tänkas vara i små mängder pri- 

 märt inblandade i de lösa jordlagren. Närmast till hands ligger antagandet av 

 kaolin eller något likartat, härstammande från lerskiffrar, vilka förekomma 

 här och var i vårt lands berggrund, särskilt i trakter med kambrisk-siluriska 

 bildningar. Emellertid äro de lokaler, från vilka de undersökta proven häm- 

 tats, belägna långt från alla kända skifferområden. Möjligen skulle man 

 kunna tänka sig att en inblandning av siluriskt skiffermaterial från de cen- 

 trala delarna av Jämtland finnes i mjälan från Ragunda, men i de övriga 

 avlagringarna torde däremot en analog inblandning vara högst osannolik. 



Vidare skulle man kunna antaga att paragnejser med betydande halt av 

 aluminiummineral ingå i de analyserade avlagringarna. Osannolikheten härav 

 har redan förut påpekats. Emellertid finnas täm.ligen aluminiumrika graniter 

 och granitgnejser. Det torde därför vara lämpligast att diskutera vilka mine- 

 ral, som kunna komma ifråga, om man skall förklara den höga aluminium- 

 halten i lerslammet med hjälp av gnejs- eller granitmaterial överhuvudtaget. 



