[33] MARKSTUDIER 81 



att det ej låter sig; förklara som beståndsdel i glimmer, klorit eller aug^it- 

 hornblende, utan måste förefinnas i ett specifikt aluminiummineral. Ej heller 

 äro de nämnda mineralen så vattenrika, att de kunna fen klara den höga halt 

 av kemiskt bundet vatten, som funnits. 



Bland övriga aluminiumrika mineral, som kunna ifrågakomma, äro g^ranat, 

 cordierit, sillimannit, andalusit, epidot och några andra, ej fullt så vanlig-a. 

 De äro alla hårda till medelhårda. De hårdare böra vid sönderkrossning;en 

 anrikas i de grövre fraktionerna liksom kvartsen. Analyserna visa. att mag- 

 nesia järnmineralen, bland vilka säkert den mjuka biotiten spelar en huvud- 

 roll, och till vilka bland andra höra de medelhårda mineralen hornblende och 

 augit, visserligen anrikats i lermaterialet, men ej i så hög grad som i vissa 

 fall överskottsaluminiet. Då de förut nämnda mineralen med säkerhet spela 

 en kvantitativt mycket mindre roll än de senare, är det osannolikt att de i 

 nämnvärd mängd ingå i lermaterialet. Den höga vattenhalten i detta kan 

 naturligtvis alls ej genom antagande av en viss halt av de anförda mineralen 

 få sin förklaring. 



Slutligen skulle det kunna tänkas, att i lermaterialet ingå aluminiumrika om- 

 vandlingsprodukter av fältspater, vilka sekundärt uppstått i våra vanliga gra- 

 niter och gnejser. Fältspaterna i dessa synas ofta på grund av omvandlingar 

 grumliga under mikroskopet. En stor del av dessa omvandlingsprodukter torde 

 utgöras av sericit eller fint fördelad kaliglimmer (jfr B e n e d i c k s, 1906) 

 och epidot. På grund av förekomst av dessa mineral, av vilka egentligen serici- 

 ten närmast ifrågakommer, kan aluminiumöverskottet av ovan redan angivna 

 skäl ej helt förklaras. Det skulle då återstå några andra hypotetiska om- 

 vandlingsprodukter av fältspaterna. Någon säker uppfattning om huru dessa 

 äro beskaffade äger man ej ; förr troddes de allmänt vara kaolin, men deima 

 hypotes torde ej längre vara så allmänt omfattad. 



Belysande för denna fråga äro de av W i d m a n (1908) företagna experi- 

 menten med granitpulver. Den.ne forskare sönderkrossade och pulveriserade 

 två granitprov av känd sammansättning, en Ragundagranit och en Uppsala- 

 granit. Fältspaterna i dessa äro liksom i de flesta andra av vårt lands graniter 

 grumliga under mikroskopet, beroende på en viss grad av omvandling. Ur 

 det krossade materialet isolerades genom slamning flere fraktioner, särskilt 

 en av kornstorlek 0,007 — 0,002 mm och en 0,111 — 0,037 'iT^i- (Jfr dock Oden 

 och R e u t e r s k i ö I d, 1919, sid. 147.) De erhållna fraktionerna analyserades. 

 Om graniternas fältspater hade innehållit några kvantitativt betydande mäng- 

 der aluminiumrika omvandlingsprodukter, borde man ha funnit en större 

 mängd aluminium i förhållande till de befintliga mängderna alkalier och kalk 

 i den finaste fraktionen än i den grövre. Så är emellertid ej förhållandet, 

 1 varje fall ej i ragundagraniten. Det föreligger enligt mina beräkningar 

 såväl i bergarterna som i de flesta fraktionerna ett aluminiumunderskott, d. v. s. 

 aluminium räcker ej till för att bilda fältspater med alkaiierna och kalken. 

 I ragundagraniten är aluminiumunderskottet 1,87 %, i den finaste fraktionen 

 är det 3,96 %, i den grövsta fraktionen däremot finnes ett litet överskott på 

 0,13 %. I Uppsalagraniten är underskottet 0,87 %, i den finaste fraktionen 

 1,03 %j och i den grövsta 1,39 %. W i d m a n s försök tala sålunda ej för att 

 de primära omvandlingsprodukterna av fältspaten orsaka någon aluminium- 

 anrikning i det finaste materialet. Ä andra sidan har han vid pulveriseringen 



6. Mediiel. /nhi Statens Skogsförsjksanstalt. Haft. 17. 



