82 O. TAMM, [34] 



uppenbarligen aldrig uppnått den finfördelning, som svarar mot verklig lera, 

 varför hans experiment ej kunna anses fullt bevisande. 



Under alla förhållanden blir en f()rklaring av aluminiumanrikningen i ler- 

 materialet medels redan i den ovittrade berggrunden befintliga omvandlings- 

 produkter av fältspat, som äro aluminiumrikare än sericit, fullkomligt hypote- 

 tisk. 



Som allmän slutsats torde kunna gälla, att det är ytterst osannolikt, att alu- 

 miniumöverskottet beror pä någon i den ovittrade berggrrunden ingående be- 

 ståndsdel. 



Alan skulle då möjligen kunna föreställa sig, att det i våra lösa jordlager 

 finnes inblandat material från den vittringsskorpa, som före den sista nedis- 

 ningen täckte landet. En sådan inblandning skulle givetvis till en del vara 

 tillfinnandes i de lösa jordlagrens finaste material och där kunna ge upphov 

 till en hög aluminium- och vattenhalt. Om man vill förklara halva aluminium- 

 halten i lermaterialet ur Roklidsmoränen som pre- eller interglacialt vittrings- 

 material, så följer därav att denna morän, belägen i det centrala nedisnings- 

 området, måste antagas innehålla över i % kaolin eller kaolinartat kom- 

 plex samt dessutom väl en viss mängd järnhaltiga vittringsprodukter jämte 

 något ovittrad kvarts, i allt säkerligen 2 — 3 procent av moränens massa. Detta 

 torde vara ett alltför djärvt antagande, som knappast låter sig förena med den 

 rådande uppfattningen av glacialerosionen. 



Då det, som ovan uppvisats, stöter på stora svårigheter att förklara alumi- 

 niumöverskottet i moränernas lermaterial såsom sekundär anrikningsprodukt 

 och som primär beståndsdel, återstår då den möjligheten, att det uppstått ge- 

 nom en omvandling av primära beståndsdelar, närmast av fältspater. Om en 

 sönderdelning av det fint fördelade fältspatmaterialet försiggår vid beröring- 

 med vatten på så sätt att alkalierna utlakas och aluminium kvarstannar, 

 så förklaras ju enkelt tillvaron av det stora aluminiumöverskottet och den 

 höga vattenhalten i lermaterialet. Ökningen av kali, som för övrigt delvis 

 är skenbar, beroende på väsentlig minskning av kiselsyran, skulle då bero på 

 någon absorption av detta ämne (jfr D i 1 1 r i c h, 1905) eller möjligen en 

 partiell sericitbildning (jfr B e n e d i c k s, 1906), medan natron och även 

 den plagioklasbundna kalken utlakas. Även kan ökningen av kali bero på 

 rent mekanisk anrikning av glimmermaterial, huvudsakligen biotit och även 

 något muskovit. En sådan mekanisk anrikning kan också förklara ökningen 

 av silikatiskt järn och magnesium ävensom limonitiskt järn. För dessa senare 

 företeelser behöver alltså ej nödvändigtvis någon kemisk reaktion tillgripas 

 som tänkbar orsak. 



En omvandling av fältspaten på sätt, som angivits vore i viss mån liktydig 

 med en kaolinisering av densamma, ehuru det naturligtvis ej alls är nödvän- 

 digt att antaga, att kaolin direkt uppstår som förvittringsprodukt. Det kan 

 lika väl bildas ett aluminiumrikt, kolloidalt komplex av okänd sammansättning. 

 Frågan är då närmast, om en dylik omvandling av fältspaterna i sådan omfatt- 

 ning och på så pass kort tid, som här måste ha varit fallet, är kemiskt tänkbar. 

 Som grundval f()r bedömande av detta spörsmål föreligger ett stort antal 

 experimentella arbeten angående mineralens, speciellt fältspaternas, löslighet 

 i vatten. Av dessa framgår det fullkomligt otvetydigt, att fältspater i berö- 

 ring med vatten i någon mån sönderdelas, varvid vattnet erhåller alkalisk reak- 

 tion. 



