[35] MARKSTUDIER 83 



Stoklasa (1882) behandlade 100 gr ovittrad ortoklas under tre månader 

 med I 1 kolsyrehaltigt vatten, varvid inalles 0,1068 gr gingo i lösning. Betyd- 

 ligt mer alkalier än aluminium förefanns i lösningen. J. R. Muller (1877) 

 behandlade bl. a. adular och oligoklas med kolsyrehaltigt vatten och bragte 

 därvid 0,3 resp. 0,5 procent, varav större delen kali, resp. natron och kalk i 

 lösning. Dumont (1909) behandlade finpulveriserade mineral och bergarter 

 med rent vatten och vissa andra reagens, varvid konstaterades en sönderdelning, 

 som tilltog med materialets grad av finfördelning. 



D a u b r é e (1879) lät tre kg. ortoklasstycken tillsammans med fem liter vat- 

 ten rotera i en järncylinder under 192 timmar. Försöket var avsett att efter- 

 härma transporten av stenar med rinnande vatten i naturen. Det ansågs att 

 antalet varv under försöket motsvarade en våglängd av 460 km. Vid försöket 

 erhölls 2,72 kg slam, varjämte 12,6 gram kali eller 0,42 % av hela ortoklas- 

 mängden gick i lösning. Man kan räkna ut, att om den samtidigt frigjorda 

 aluminiummängden stannat olöst, vilket med säkerhet till största delen var 

 fallet, så skulle ett aluminiumöverskott av 0,46 % ha uppstått i den olösta 

 återstoden. Om ett försök med Daubrées anordning hade företagits med 

 svenska graniter och gnejser, vilka innehålla i genomsnitt nära 50 % fältspater, 

 dels kalifältspat, dels plagioklas, vilken senare städse plägar visa större löslig- 

 het än kalifältspat, så borde i den olösta återstoden ett aluminiumöverskott av 

 cirka 0,28 % eller möjligen mer ha erhållits. Om sedan tre till fem procent 

 av det finaste materialet hade isolerats ur den olösta återstoden efter samma 

 metod som av mig använts för moränprov, skulle givetvis det i form av kol- 

 loidala föreningar befintliga aluminiumöverskottet ha åtföljt det utslammade 

 materialet. Härigenom skulle detta kommit att innehålla ett aluminiumöver- 

 skott av ungefär sju till fem procent. 



Daubrées försök synes bevisa att ett betydande aluminiumöverskotc kan 

 uppstå genom kemisk sönderdelning av fältspater i vatten på helt kort tid. 

 Cushman och Hubbard (1907) ha anställt synnerligen intressanta för- 

 sök angående fältspaters löslighet i vatten. De konstaterade, att mineralkornen 

 vid behandling med rent kolsyrefritt vatten avgåvo betydande mängder lösligt 

 alkali. Därvid betäcker sig fältspaten med en koUoidal, aluminiumrik hinna, 

 som i viss mån skyddar för vidare inverkan av lösningsmedlet. Av hundra gr 

 fältspat erhölls sålunda genom extraktion med en liter vatten 0,0811 gr lösliga 

 alkaliämnen, vid nio därefter företagna extraktioner av samma material med 

 vatten blott inalles 0,0680 gr. Vidare konstaterades, att mycket mera alkali 

 går i lösning, om mineralet pulveriseras tillsammans med vatten (jfr Dau- 

 brées försök) än om det pulveriseras torrt. Orsaken är tydligen den, att i 

 förra fallet kolloidhinnorna förstöras efter hand som de bildas, varvid vatt- 

 net får tillfälle att inverka på nya, friska mineralytor. Cushmans försök 

 förklara sålunda fullt tillfredsställande, varför upplösningsprocessen synes av- 

 stanna vid ett visst stadium, varför olika försök ge olika löslighet o. s. v. Med 

 anledning av Cushmans rön är man berättigad att antaga, att fältspatmate- 

 rial av en viss finfördelningsgrad bör kunna fullständigt omvandlas av rent 

 vatten utan närvaro av kolsyra. Detta inträffar, om mineralpartiklarnas yta 

 är tillräckligt stor i förhållande till deras vikt. Fenomenet är att anse som en 

 normal hydrolytisk spaltning under upptagande av vatten. 



Funk (1909) har sedermera bekräftat Cushmans försök och ytterligare 

 påvisat bildningen av kolloidala hinnor på fältspatkorn, som varit i beröring 



