88 C). TAMM [40] 



De visa, att Äamma företeelser, som iörut påvisats i fråga om lermaterial ur 

 moräner och mjäla, hiir kunna spåras. Den finkornigaste av alla de under- 

 sökta lerorna var utan tvivel den millimetervarviga Bollnäsleran. Här är kisel- 

 syrehalten minst, aluminiumöverskottet störst, och fcJrhållandet mellan kali 

 och natron mest förskjutet till det senares förmån. En anrikning av järn och 

 magnesium jämfört med grövre avlagringar kan ä\en iakttagas hos lerorna. 

 Detta beror antagligen på en anrikning av biotit och svarar mot Atterberg.s 

 ovan citerade föreställningar. I allmänhet synas de olika anrikningsproces- 

 serna ej gått så långt i de naturliga lerorna som i det utslannnade lermaterialec. 

 Detta beror säkerligen på, att de förra innehålla betydande mängder sandmate- 

 rial, som i någon mån förrycka sammansättningen. Titan visar en svag men 

 tydlig anrikning. Ämnet har ej bestämts i två av proven. I dessa får man 

 därför antagligen minska det funna aluminiumöverskottet med högst en procent 

 såsom korrektion för titanhalten. Aluminiumöverskottet varierar mellan 4,4 

 och II procent och är sålunda betydligt st()rre än hos grövre avlagringar. 



Någon transport uppifrån av vittringsprodukter som skulle ha kunnat för- 

 ändra lerproveiis sammansättning anser jag omöjlig. Undersökningar av 

 Frosterus (1914) och Åar nio (191 5, sid. 74) ha visat att transport av 

 kolloider i leror huvudsakligen håller sig till fina sprickor och kanaler och 

 lämnar själva lermassan intakt. 



Från olika delar av Finland föreligger ett omfattande analysmaterial av le- 

 ror, offentliggjort av Frostcrus (1909, sid. 16) och Aarnio (1917, sid. 

 14). Oftast ha dock här alkalierna bestämts tillsammans såsom differens mel- 

 lan övriga beståndsdelars procentsumma och 100 %. Ej heller har titan be- 

 stämts. Dessa finska leror, utom dem som härstamma från Åland och närlig- 

 gande trakter, måste antagas huvudsakligen vara bildade av granit- och gnejs- 

 material. Jag har beräknat aluminiumöverskottet på femton analyser av 

 finska leror (utom åländska) och funnit det variera mellan 3 och 14 %. Vid 

 beräkningen ha alkalierna, där de varit bestämda tillsammans, räknats som 

 natrium, varigenom aluminiumöverskottet blir lägre än det i själva verket är. 

 1 stället har emellertid ej någon korrektion för titanhalten införts, vilket i viss 

 mån torde motväga nämnda felkälla. 



De finska lerorna äro i kemiskt avseende alldeles lika beskaffade som de 

 svenska; samma anrikningsprocesser av aluminium och niTirka mineral kunna 

 där spåras. 



Det torde vara av ett visst intresse att jämföra den kemiska sammansätt- 

 ningen hos leror, som till största delen bestå av urbergsmaterial, med sådana 

 jordarter, som med säkerhet till betydande del innehålla siluriskt skiffermate- 

 rial. I detta avseende torde underlaget i yta 4, Sikås, Jämtland (kap. 11: Al, 

 vara lämpligt, enär det är en morän, som väsentligen består av ler- eller alun- 

 skiffer. Vidare har jag av fil. dr R. M a u z e 1 i u s godhetsfullt fått en opubli- 

 cerad analys av en lera från södra delen av Västergötlands största silurområde. 

 Från Oden och Reuterskiöld (1919) har hämtats en analys av ancylus- 

 lera från L^ppsala samt slutligen har från F r o s t e r u s (1. c.) erhållits två 

 analyser av åländska leror. Det visar sig alt dessa jordarter (Se kap. 1 1 : F) 

 ha fullständigt samma kemiska skaplynne som de i det föregående nämnda. 

 Aluminiumöverskottet varierar mellan 3 och 11 procent. 



O d é n och R e u t e r s k i <) 1 d lia analyserat olika kornstorleksfraktioner av 

 ancylusleran från l'ppsala och d;ir\ id funnit ett mycket tydligt avtagande av 



