[41] MARKSTUDIER 89 



kiselsvrehalten, tilltagaiule av aluminiumhalten och avtagande av natriumhalten 

 1 de fina kornstorleksgrupperna. Deras resultat är sålunda i det hela i full 

 samklang med mina rön. De nämnda forskarna förklara sina analyssiffror med 

 antagandet av förekomsten av något aluminiumhaltigt vittringsmineral, men 

 anse att detta troligtvis härrör från de nordbaltiska siluravlagringarna. Dessa 

 resultat voro för mig obekanta, när jag började mina lerundersökningar. 



Som alltid i såväl naturliga leror som utslammat lermaterial är tydligen 

 aluminiumanrikningen betydligt större i de kiselsyrefattiga proven. Man har 

 av allt det ovan anförda det bestämda intrycket, att den kemiska sammansätt- 

 ningen i högsta grad är beroende pä kornstorleken av materialet, mindre pä 

 detsammas ursprung. 



Det synes sälunda som om det kvartära lermaterialet i vårt land, städse före- 

 ter en ganska typisk ler sammansättning, som. visar en mycket mäi-kbar dragning 

 ät utlandets aluminiumrika kaolinleror och äldre formationers lerskiffrar. 

 Det är delvis identiskt med St remmes (1910) fältspatrestlera. Natur- 

 ligtvis är det ännu föreliggande materialet ej tillräckligt att draga allt- 

 för omfattande slutsatser, men å andra sidan torde det i det väsentliga vara 

 beviskraftigt. Granskningen av lerornas sammansättning har givit ett mycket 

 kraftigt stöd åt den ovan framställda hypotesen om en snabb kaolinisering av 

 det allra finaste materialet, varhelst det förekommer. Mellan det rent meka- 

 niskt pulveriserade granitmaterialet (se W i dm an 1. c.) och det kvartära ler- 

 materialet föreligga så stora skillnader i kemisk sammansättning, att man 

 för deras förklaring mäste antaga tillvaron av hastigt förlöpande, omfattande 

 vittringsprocesser az> det allra finaste urbergsmaterialet i riktning mot kaolin. 



Det är att märka, att om aluminiumöverskottet i lerorna har uppkommit 

 genom vattnets inverkan på det finfördelade fältspatmaterialet, så måste denna 

 inverkan ha försiggått före lermaterialets sedimentering. I annat fall måst« 

 nämligen våra leror visa en hög halt av fria alkalisalter, särskilt natrium, som 

 ej brukar visa stark absorption. Som bekant ha sådana leror, som avlagrats i 

 ett relativt salthaltigt havsvatten, en märkbar men låg halt av koksalt, som 

 även gör sig gällande i källvatten, som varit i beröring med dylika sediment. 

 (Jfr H o f m a n - B a n g, 1905.) Om den vittring, som givit upphov till alu- 

 miniumöverskottet i våra leror skulle ha ägt rum efter lerornas a\ sättning, 

 skulle en så betydande mängd alkalikarbonater alstrats, att den borde förlänat 

 lerorna egenskaper, påminnande om vissa arida klimatområdens starkt sodahal- 

 tiga jordmåner. Det rör sig nämligen om en kemisk omvandling av åtminstone 

 5 — 10 % av lerans hela massa. Den obetydliga, från havet härrörande salt- 

 halten i många av våra leror visar också, att en befintlig halt av lättlösliga 

 salter i lerorna ytterst långsamt tvättas ut med nederbördsvattnet. 



Av allt att döma har den kemiska omvandlingen av lermaterialet såväl i 

 moränerna som i lerorna sålunda skett på ett mycket tidigt stadium, troligen 

 vid själva söndermalningen i isen i beröring med smältvatten. Det angående 

 lerornas förhållande anförda stöder i varje fall just denna uppfattning och 

 är sålunda indirekt av betydelse för förståelsen av under vilken tid den vitt- 

 ringsprocess vars resultat kan spåras hos moränernas lermaterial, verkligen 

 har ägt rum. 



Granskningen av de kvartära lerornas kemiska sammansättning gav 

 alltså en fullständig l)ekräftelse i)å det antagandet, att de ovan beskrivna 



