[43] MARKSTUDIER 91 



landet företagna undersökningar sedan lång tid tillbaka givit vid handen. 

 Man måste antaga, att i vårt land frostvittringen är den mekaniska vitt- 

 ringsform som ensam är av betydelse i marken, enär de temperaturändrin- 

 gar, som där försiggå, äro för små och för långsamma för att direkt kunna 

 verka söndersprängande på mineralpartiklarna. Den mekaniska vittringen 

 i marken bör givetvis vara kraftigare i de marker, som mest äro utsatta 

 för temperaturväxlingar omkring fryspunkten. Man kan förutsätta, att 

 vegetationen och humustäcket skola ha ett avtrubbande inflytande på 

 processen. 



Angående den mekaniska vittringens roll i norrländska podsolmarker 

 föreligga ingående undersökningar av H e s s e 1 m a n, å sand och morän 

 från försöksfälten vid Fagerheden och Rokliden, Norrbotten, samt från 

 några andra lokaler. Vidare har jag undersökt en typisk mjälprofil (se 

 kap. ii:A, yta 13). Sålunda ha i kornstorlekshänseende mycket olika av- 

 lagringar granskats. Av utländska forskares undersökningar äro särskilt 

 N y h o 1 m s av intresse, då de behandla förhållanden, som äro analoga 

 med de norrländska. Vidare må anföras Tuxens (1887) och 

 Ramanns (1885, 1886) analyser från Nordtyskland och Danmark. 



Av Hesselmans undersökningar på tallhedar framgår det tydligt, 

 att i blek] orden en kraftig mekanisk vittring försiggår. Blek jorden är 

 genomgående rikare på mo och lera än underlaget. Analoga förhållanden 

 visa de av mig utförda analyserna å mjäla (yta 13). Denna undersökning 

 är av stort intresse, då den gjordes på en mycket finkornig och likformig 

 avlagring. I de. av Hesselma n (1910 a, sid. 49 — 50) undersökta tall- 

 hedsprofilerna visar sig även rostjorden genomgående rik på finkorniga 

 beståndsdelar, stundom rikare än blek jorden. Det förefaller då mycket 

 sannolikt, att utom vittringen även någon nedslamning från blek jorden 

 varit verksam. I ett fall undersökte Hesselman en sand från krono- 

 parken Bocken, Lycksele revir. Han fann här ett tämligen regelbundet 

 avtagande nedåt av de finkornigaste beståndsdelarna med lägre halt för 

 rostjorden än för blek jorden. Detta överensstämmer med resultaten från 

 den av mig analyserade mjälprefilen i Ragunda och är sannolikt karakte- 

 ristiskt för finare avlagringar, vilka väl ej äro så benägna för nedslam- 

 ning. 



I fråga om moräner visa Hesselmans (1910c, sid. 35) siffror från 

 Rokliden, Norrbotten, att det är mycket svårt att påvisa några bestämda 

 skillnader i mekanisk sammansättning i podsolprofilens olika skikt. De 

 ursprungliga kornstorleksförhållandena äro så varierande i motsats till 

 hos de vattensorterade avlagringarna sand och mjäla, att man knappast 

 torde kunna säkert skönja några skillnader, beroende på vittring och ned- 

 slamning. På goda grunder kan man antaga, att nedslamningsprocesserna 



