98 O. TAMM ^50] 



nande om blottad åkerjord efter uppf rysningsperioden om vårarna. Ljung 

 och andra markväxer ha uppfrusna rotsystem. En dylik yta iakttogs å fin 

 mjälig älvsand nära Bredsel, Älvsby s:n, Norrbotten. (Se fig. 4.) Små 

 fläckar av marken hade blivit blottade från all vegetation. Endast undan- 

 tagsvis kunde en podsolprofil med omkring 3 cm:s blekjord uppletas; i 

 allmänhet var podsoleringen förstörd. Likartade förhållanden har jag 

 även observerat vid Kalakmele, Jokkmokk, Lappland å finsandiga marker 

 av glacifluvialt ursprung. (Enligt Hamberg, 1906, sid. 14 — 16.) 



Medan sålunda allehanda uppfrysningsfenomen kunna iakttagas å tall- 

 hedarna i övre Norrland, finnas samtidigt väldiga arealer därstädes av 

 samma skogstyp, där uppfrysningen till synes ej spelar någon eller en 

 högst obetydlig roll. För utbildning av markprofilen i det stora hela, om 

 vian bortser från mjäliga marker, torde uppfrysningen liksom övriga 

 rörelser i marken endast vara av helt underordnad betydelse. 



KAP. IV. 



Podsoleringens kemi 



De kemiska pocesser i marken, som numera sammanfattas under benäm- 

 ningen podsolering, ha sedan lång tid tillbaka gjorts till föremål för iakt- 

 tagelser och mer eller mindre ingående studier. Som bekant är Danmark 

 härvid ett klassiskt land, vilket sammanhänger med de ovan nämnda före- 

 teelsernas stora utbredning och betydelse för vegetationen på de danska 

 hedarna. Men även i Tyskland, Frankrike och Ryssland tilldrogo sig hit- 

 hörande fenomen tidigt intresse. 



Den som först gav en någorlunda riktig tolkning av podsoleringsfeno- 

 menet torde ha varit den danske naturforskaren Bredsdorff (se P. 

 E. M ii 1 1 e r, 1887, sid. 248). Han kom 1827 genom iakttagelser på de 

 danska hedarna till den uppfattningen att ortstensbildningen beror på vege- 

 tationstäckets upplösande inverkan på mineraljorden, varvid järn- och 

 mangan föreningar frigöras och tillsamman med kolsubstanser samman- 

 kitta sanden till ortsten. C. Dal gas, 1830 (se P. E. Muller, 1. c.) 

 hyste samma uppfattning. Han särskilde begreppen ortsten, järnortsten 

 och ortsand, det senare motsvarande rostjord. G. F o r c h h a m m e r be- 

 skrev bleksands- och ortstensbildningar i ett flertal arbeten f. o. m. 1835. 

 Han höll ortstenen för en självständig bildning, som sedermera blivit be- 

 täckt av sand. 



