[^\\ MARKSTUDIER 99 



Faye (1870) har redan 1837 (enligt Henry, 1908, sid. 153) tyd- 

 ligt tolkat franska ortstenslager såsom uppkomna genom absorption 

 av vissa beståndsdelar, som genom vegetationens verksamhet lösliggjorts 

 i markens övre lager. Han ansåg, att ortstenen måste uppkomma i det 

 tidvis ganska uttorkade lager, som ligger närmast ovan grundvattennivån. 

 Senf t lämnar i tvenne arbeten (1862 och 1867) en beskrivning av ort- 

 sten och blekjord (Bleisand). Han ansåg, att järnoxidulf öreningar bliva 

 lösliga i blek jorden på grund av kolsyrans och garvsyrors inverkan. Dju- 

 pare ned bliva dessa föreningar oxiderade och ge upphov till ortsten. 

 E. Dalgas (1867) förklarar ortstenen såsom orsakad av hedvegetatio- 

 nens inverkan på sanden. E m e i s (1875) offentliggör ett rikhaltigt ma- 

 terial av iakttagelser från Slesvig-Holsteinska ortstensmarker. Han an- 

 såg, att det i blek jorden försiggår ett slags förkisling (Neuquarzbildung). 

 Ehuru Emei s' teori om förkvartsning sedermera blivit förkastad, kvar- 

 står som en riktig iakttagelse, att blekjorden blir kvartsrik genom att 

 andra mineral upplösas och försvinna. E m e i s skilde på olika arter 

 ortsten och anser att såväl järnföreningar som humus kunna utgöra sam- 

 mankittade beståndsdelar i dylika. P. E. AI ii 1 1 e r och T u x e n (1887) 

 lämna en nästan uttömmande beskrivning av podsoleringen i danska sko- 

 gar och hedar. M ii 1 1 e r bevisar slutgiltigt, att uppkomsten av blek jord 

 och ortsten, resp. rostjord närmast är en följd av humustäckets inverkan 

 å marken. Härvid upplösas en mängd beståndsdelar, framförallt järn, 

 vilket Muller liksom tidigare författare antager vandra såsom oxidul- 

 f öreningar. Mullers arbete kan ännu sägas i nästan alla avseenden 

 vara fullt modernt och ej av senare forskare överträffat. Hans arbeten 

 ha därför mera än något annat varit en grundval för mina liksom för 

 andras forskningar på hithörande område. Ramann (1886a och b) 

 meddelar ett stort autal mycket belysande analyser och iakttagelser från 

 de nordtyska hedarna m. fl. lokaler, som vid sidan av P. E. M ii 1 1 e r s 

 arbete äro grundläggande för alla senare forskningar på detta område. 

 Rama n n betraktar avsättningen av humusämnen som det viktigaste i 

 ortstensbildningen och anser att detta sker i markens »vittringszon», där 

 relativt rikliga mängder lösliga ämnen produceras. Han anser att alumi- 

 nium därvid spelar en roll och påvisar anrikningen av detta ämne i ortsten. 

 Den nämnda uppfattningen har R a m a n n vidare utvecklat i flere se- 

 nare arbeten, särskilt 191 1 och 1918. Han anser att järnet transporteras 

 i trevärdigt stadium i form av koUoidalt lösta föreningar. 



Ungefär samtidigt med de senast nämnda forskarnas arbeten, ha i 

 Ryssland åtskilliga iakttagelser angående analoga företeelser gjorts. (Se 

 Gl i nka, 1914, sid 68.) Man införde här begreppet podsol som benäm- 

 ning på en jordmånstyp, som överst framvisade ett på de flesta minerala 



