[53] MARKSTUDIER 101 



Rama n n betraktar humusens vandringar som det väsentliga vid 

 ortstensbildning-en. Andra forskare, såsom Ji e Ib i g- (1903), F r o s t c- 

 r u s (1914, sid. 39) vilja tillerkcänna järnet och i vissa fall även aluminium 

 en lika viktig roll. Aarnio (1915) anser på grund av experimentella 

 rön att humusämnena å ena sidan, de kolloidala järn- och aluminiumför- 

 eningarna å andra sidan verka utfällande på varandra inom vissa koncen- 

 trationsområden och därigenom ge upphov till rostjords- resDektive 

 ortstensskikt. 



Den mängd tolkningar av i)odsolermgens natur, som möter vid genom- 

 läsande av hith()rande litteratur, beror helt säkert dels på att processens 

 förlopp i olika trakter är något olika och dels på att så många skilda 

 fenomen samverka. Den ene fäster sig" mera vid en sak, den andre vid 

 en annan. I föreliggande arbete har jag därför försökt att förutsättnings- 

 löst utreda huru processerna arbeta under nordsvenska förhållanden. Här- 

 vid tjänar som grundval för slutsatserna utom mina egna undersökningar 

 även de förut nämnda arbetena av H e s s e 1 m a n, iN" y h o 1 m och 

 P" r o s t e r u s, vilka behandla lika eller nästan alldeles likartade jord- 

 månstyper från Norrland och Finland. 



De mer eller mindre viktiga slutsatser, som ur skoglig synpunkt kunna 

 dragas ur de föreliggande undersökningarna, skola i ett särskilt kapitel 

 (nr 10) beröras. 



De kemiska processer, som utg(")ra det centrala i podsoleringen, sådan 

 den försigg-år i Nordsverige, kunna indelas i två huvudgrupper: Karbonat- 

 vittring och silikatvittring. Den förra orsakas av kolsyrehaltigt vatten 

 och försiggår på olika djup. Förutsättningen för densamma är att de lösa 

 jordlagren ha en primär halt av kalciumkarbonat. Silikatvittringen, i vil- 

 ken må inbegri]jas apatitens, magnetitens och vissa andra icke silikatiska 

 minerals vittring, består i humuslagrets mera direkta inverkan på mine- 

 raljorden, och försiggår i alla marker. I sin mest ty|nska form framträder 

 den dock ej i starkt kalkhaltiga sådana; i dessa synas karbonatmineralen så 

 att säga lägga beslag på vittringsagensen, varigenom silikatvittringens in- 

 tensitet avtrubbas. I den mån som karbonaterna genom fortskridande 

 vittring försvinna ur en jordmåns övre lager, börjar emellertid silikatvitt- 

 ringen på normalt sätt där g(")ra sig gällande. 



A. Karbonatvittring. 



I fråga om karbonatvittringen må ett kort sammandrag av de i mina 

 tidigare uppsatser angående detta ämne (T a m m IQ14 och 191 7 b) fram 

 förda slutsatserna här meddelas. Till den senare uppsatsen, som egent- 



