102 O. TAMM [54] 



lig-en utgör en tillökad och i vissa fall korrigerad sammanfattning av den 

 förra ävensom till Hesselman (1917a, sid 400 — 403) må i övrigt 

 hänvisas. 



Hesselman medelår en ganska utförlig framställning av kalkutlak- 

 ningens förhållande till övriga podsolprocesser under norrländska förhål- 

 landen. Bland annat beskriver han en profil från Sikås, Jämtland (sid. 

 400), utvisande en från början kalkhaltig morän, som genom urlakning 

 l)livit kalkfri till cirka i m:s djup. Den innehåller dock ovan denna nivå 

 block och stenar av silurisk kalksten, som på ytan visa t3'piska utlösnings- 

 strukturer. Själva vtzonen i profilen är normalt podsolerarl med- blekjord 

 och rostjord. Denna profil är densamma, som av mig undersökts kemiski 

 (kap. II :A, yta -j). 



Av denna profil framgår det med tydlighet, att kalkutlakningen är en 

 mycket effektiv process. I allmänhet utbildar det sig någonstädes en 

 gräns, den s. k. kalkgränscn, ovan vilken en avlagring är kalkfri. Ligger 

 denna gräns som i det beskrivna fallet på avsevärt djup, kunna alldeles 

 normala silikatvittringsprocesser inträda i markytan och framkalla en 

 podsolprofil, ligger den däremot ytligt, får oftast hela jordmånen en annan 

 karaktär: den blir mullartad och saknar utpräglade vittringsskikt (se 

 Hesselman 1917 a, 396 — 41 1 ). Jag har dock iakttagit en tydlig bör- 

 jande blek jordsbildning å genomsläppliga sandmarker i Ragunda, Jämt- 

 land, där kalkgränsen endast legat 10 cm djupt under markytan. 



Kalkgränsen betecknar den övre gränsen av en zon, inom vilket kal- 

 ciumkarbonatet upplöses av det kolsyrchaltiga vattnet. Nedanför denna 

 utlösningszon, vars mäktighet kan bestämmas med hjälp av analyser 

 (T a m m 1914), är kalkhalten i regel lika hög som den ursprungligen 

 har varit. Endast i yttersta undantagsfall ha utfällningar av pulverfor- 

 migt karbonat i marken iakttagits (se härom kap. 2 A:i). Däremot av- 

 sätter sig som bekant den upplösta kalken i form av bleke i stor skaia 

 i sjöar och myrar, medan en del av den avrinner med floderna till havet. 

 Indalsälvens vatten, som delvis härstammar från Jämtlands kalktrakter, 

 har också en betydligt högre kalkhalt än övriga norrländska floders vatten. 



Kalkgränsen torde städse befinna sig i långsamt sjunkande nedåt mot 

 grundvattennivån. Ett mått för hastigheten av denna process kunde er- 

 hållas genom iakttagelser i Ragunda. Vid den bekanta katastrofen där- 

 städes år 1796, då Ragundasjön uttappades, uppstodo terrasser av kalk- 

 haltig sand, som omedelbart torrlades. På dessa terrasser uppkommo snart 

 skogar. Sandens ursprungliga kalkhalt torde ha varit omkring 0,5 %, och 

 bör ha förefunnits tämligen likformigt fördelad i den vid katastroftillfäl- 

 let avlagrade sanden. \'id undersökning år 19 14 låg kalkgränsen i en 

 mossrik barrblandskog i medeltal å minst 50 cm:s djup och i en strax 



