[57] MARKSTUDIER 105 



än hos dem själva, torde de erhållna siffrorna för den totala vattenhalten f^ 

 tillmätas ej ringa betydelse. Vattenholten är städse lägi'e i blek jorden än 

 i underlaget. 



Att blekjorden ej innehåller vittringsprodukter utan att dessa måste ha 

 bortförts ur densamma efter hand som de bildats, styrkes genom undersök- 

 ning av vittrade stenar av t. ex. granit, som legat under råhumus. Kvartsen 

 synes här alldeles ovittrad och bildar upphöjda partier å stenens yta. Bio- 

 titen har i vittringsytan vanligen lämnat tomrum efter sig. Fältspaterna slut- 

 ligen äro betäckta med en vit pulverartad skorpa, som vid första påseende 

 förefaller kaolinartad. I kap. 4 B4C skall emellertid visas, att denna vittrings- 

 skorpa har genuin fältspatsammansättning och sålunda ej är att betrakta 

 som en kemisk omvandlingsprodukt. Denna uppfattning stödes även i hög- 

 grad av att aluminiumöverskottet städse minskas i blekjorden (se vidare 

 kap. 4:640). Även Frosterus (1914, sid. 113 — 114) har genom under- 

 sökning av en granitvittringsskorpa konnnit till en likartad uppfattning av 

 fältspaternas vittring under råhumus. 



Att blekjorden är ytterst fattig- på utfällda kolloider och därav absorberade 

 salter framgår av de många analyser, som utförts av olika forskare medels 

 extraktion med saltsyra eller andra lösningsmedel. Sålunda föreligga analyser 

 av Hesselman (1917 c), Nyholm (1902 och 1903) och Froster us 

 (1914), vilka behandla profiler av samma karaktär som mina och vilka en- 

 stämmigt tala för att blekjorden är fattigare på såväl lösliga som absorberande 

 ämnen än underlaget. Viktigt ur vissa synpunkter är, om blekjorden kan 

 innehålla någon mängd fri, amorf kiselsyra. En dylik borde i form av kolloid- 

 hinnor omge mineralkornen. Några dylika hinnor kunna emellertid ej vare 

 sig mikroskopiskt eller makroskopiskt upptäckas. Den redan anförda under- 

 sökningen av vittrad granitfältspat visar, att vittringsskorpan ej var kisel- 

 syrerikare än modermineralet. Frosterus (1914) och före honom M ii n s t 

 (1910) ha gjort analyser, som i viss mån äro ägnade att belysa denna fråga. 

 De ha extraherat prov av blekjord, rostjord och underlag med saltsyra var- 

 efter återstoden behandlades med sodalösning. Eventuellt befintlig- kolloidal 

 kiselsyra går härvid i lösning och blir bestämd om ock ej fullt exakt. Båda 

 de nämnda författarne funno mindre kiselsyra i blekjorden än i iniderlaget. 



Som allmän slutsats av det anförda torde ktuina g'älla, att hlckjordcn 

 är ett skikt, i vilket åtskilliga mineralbeståndsdelar blivit upplösta, men 

 som saknar genom kemisk vittring bildade omvandlingsprodukter av mark- 

 mineralen, för så vitt sådana ei tillkommit oberoende av blekiordsbild- 

 ningen. 



För att närmare studera de förändringar, som av den ursprungliga jord- 

 arten åstadkommit en blekjord, tagas lämpligen de på procent av minera- 

 lisk substans och på procentsumman 100 om.räknade analyserna av blek- 

 j ordar med deras motsvarande underlag till utgångspunkt. 



Ett huvudvillkor för att kunna bedöma de kemiska processernas resultat 

 i blekjorden är, som ovan framhållits, att denna verkligen från början ägt 

 underlagets sammansättning. I kap. 2: A har uppvisats, att de grövre minerala 

 jordslagens undre lager praktiskt taget äro ovittrade, samt att de äga en 



