[61] MARKSTUDIER 109 



Tah. 3. Medeltal av de urlakade mängderna av olika ämnen ur sju blekjordar. 



Mittel der ausgelauglen Mengen verschiedener Stoffe in sieben Bleicherden. 



Urlakade mängder i procent 



av utgåno:smaterialet ,,. . . , 



p *', . , v itlrmgsgracl 



(moderavlagnngenj ° ° 



Verwitterungsgrad 

 Ausgelaugte Mengeii in Prozent 

 der Mutterablagerung 



SiO 8,3 +0,91 • H + 1 



wjd^ 3,5 ± 0,25 2,31 + 0,20 2S + 2.18 + 2 



S il. Fe., 1,6 +0,2111,48 + 0,27 56 + 6:50+71 



CaO...' 0,6 +0,09(0,47 + 0,10 32 + 4123+4 



MgO 0,6 +0,0710,55 + 0,07 56 ±4 1,51 ±4' 



Na.,0 0,6 +0,10(^0,32 + 0,08' 22 + 3114 + 5- 



K.^Ö o,s +0,11(^0,23 + 0,07^ 20 + 3- 9 + 2; 



PjO. 0,13 + 0,02 (0,13 + 0,02) 90+5 (90 ± 5) 



S:a 1 5. .8 + 1,09 



Sil. Si0.j 8,3 +0,91 25 + 3 



» CaO 0,5 + o,ic 28 + 5 



Apat. Ca() : 016 + 0,026 90 + 5 



Im')!- att ytterligare lära känna förloppet vid blekjordsbildningen ha som re- 

 dan i kap. 2:A2 nämnts, analyser verkställts på tvenne typiska blekjordars 

 finaste beståndsdelar (under 0,002 mm). Dessa analyser äro meddelade i kap. 

 II :A, Yta I och 13. Det framgår av dem, att lermaterialet i blekjorden i stort 

 sett har samma kemiska egenskaper som^de lika finkorniga beståndsdelarna i 

 underlaget, och ovan (kap. 2:A2) har framhållits, att särskilt dess höga hall 

 av aluminium måste återföras på en omvandling av fältspaterna i beröring med 

 vatten, troligen redan i samband med materialets sönderkrossning i den smäl- 

 tande inlandsisen. Emellertid visar lermaterialet ur blekjorden också oför- 

 tvdbara spår av humusvittring. Man kan sålunda urskilja en betydande minsk- 

 ning av järn och magnesia gent emot underlagets lermaterial. Det kan synas 

 egendomligt, att de lättvittrade beståndsdelarna järn och magnesia ej alldeles 

 försvunnit ur blekjordens lermaterial. Antagligen finnas resterna av dessa 

 ämnen i svårlösligare form än de ursprungliga, mörka mineralen. 



Aled hänsyn till blekjordens bildningsmekanik är det av intresse att lära 

 känna, oin den är starkare vittrad i sin övre del än längre ned. För belysande 

 av det anförda spörsmålet ha i tvenne för ändamålet lämpade profiler (se kap. 

 ii:A, yta l och 6) tagits små stickprov ur blekjordens olika nivåer. I dessa 

 prov har sedan den totala järnhalten besiämts, enär järnet är en beståndsdel 

 som är mycket känslig för humusvittringen och som låter sig relativt lätt be- 

 stäinmas. Då titan mycket bekvämt kan bestämmas i den lösning, där järnet 

 titrerats med permanganat, har i den ena provserien även titan bestämts. Man 

 kan anse detta ämne vara betecknande för de svårast vittrande mineralen. Av 

 analyserna framgår, att såväl järnhalten som titanhalten visa en betydande 

 stegring mot blekjordens djupare nivåer, vilket bestyrker, att materialet när- 

 mast under huiaiustäcket vittrat betydligt starkare än längre ned. Bauschanaly- 

 ser skulle säkerligen visa samma fenomen beträffande de övriga ämnena. 



En undersökning av sandig blekjord ur olika nivåer ger vid handen, 

 att biotit och andra mörka mineral nästan saknas i skiktets övre del, me- 

 dan de finnas i dess djupare. Fältspaterna visa tydligare vittringsskor- 



