[63] MARKSTUDIER 1 1 1 



Att säkert analytiskt bestämma huruvida en anrikning av kiselsyra av viss 

 storlek sker i rostjorden, är tyvärr ej utförbart. I stället för att nedlägga 

 mycket arbete på dylika analyser, har jag försökt att medels beräkning få fram 

 om de utförda rostjordsanalyserna antyda någon kiselsyreanrikning. Direkt 

 framgår detta ej, enär förändringar i den procentiska kiselsyrehalten äro på 

 grund av dennas betydande storlek i hög grad beroende på de tillskott av 

 andra ämnen, som rostjorden mottagit. Fältspaterna i rostjorden äro prak- 

 tiskt taget ovittrade. Detta styrkes av att de lättvittrade järnmagnesia- 

 mineralen ej synas ha minskats i rostjorden mer än de alldeles säkert mera 

 svårlösliga fältspaterna. Man kan därför anse att de för fältspaterna 

 betecknande ämnena kali, natron och kalk (med avdrag för den apatitbundna 

 delen) ej undergått någon nämnvärd förändring vid moderavlagringens över- 

 gång till rostjord, helst som någon anrikning av dessa lättlösliga ämnen i rost- 

 jorden ej heller kunnat förmärkas. (Angående dessa förhållanden, se när- 

 mare under varje ämne i avd. 4). 



Om summan av kali, natron och silikatiskt bunden kalk i en rostjord be- 

 nämnes a, samma summa i motsvarande underlag b, samt den mängd rostjord 

 som uppstår, då 100 gr moderavlagring övergår till rostjord x, erhålles föl- 

 jande relation x:=ioob:a, varav lätt x kan uträknas. Genom multiplika- 

 tion av rostjordens kiselsyrevärde med x och subtraktion av underlagets 

 kiselsyreprocent från den erhållna produkten erhålles ett mått på den ändring, 

 som kiselsyran undergått vid rostjordsbildningen. 



Beräkningar ha efter denna metod utförts för rostjordarna från yta i, 3, 

 7, 8, 12 och 13. Beträffande yta 7 har ett medeltal av de båda utförda rost- 

 jordsanalyserna använts. De båda rostjordsanalyserna, yta 13, ha beräknats 

 var för sig, den förra jämförd med sitt underlag, analys 103, den senare 

 jämfört med ett medeltal av fyra underlagsanalyser från ytorna 13 och 14 

 på alldeles analogt sätt som i fråga om biekjordsberäkningarna irån samma 

 yta (se kap. 11), I alla de undersökta fallen kunde konstateras att kisel- 

 syran, om den som utgångspunkt vid beräkningen antagna förutsättningen 

 är riktig, måste vara anrikad i rostjorden. Det råder emellertid mycket 

 stora skillnader mellan storleken av de anrikade kvantiteterna i olika fall. 

 Detta är även helt naturligt, då de av podsoleringen orsakade förändringar, 

 som överhuvud kunna spåras i rostjorden, äro ej så stora bredvid det ur- 

 sprungliga materialets variationer i sammansättning, att de klart framträda. 

 Varje partialberäkning är därför mycket osäker. Ett medeltal av de erhållna 

 värdena för anrikad kiselsyra har däremot ett större intresse, enär i detta 

 de fel, som bero på materialets ursprungliga variationer måste vara i möj- 

 ligaste mån utjämnade. En beräkning av samma medeltals medelfel på 

 grundval av de sju partialbestämningarnas medelfel ger ett mått på inflytan- 

 det av såväl olikformigheter i podsoleringen som olika felkällor. 



Som resultat av beräkningarna erhölls att i de undersökta rostjordarna 

 i medeltal en kiselsyremängd av 1,89 % (mf 0,60), räknat i procent av ut- 

 gångsmaterialet (moderavlagringen) , tillförts. De teoretiska förutsätt- 

 ningarna för denna beräkning äro visserligen ej säkra men högst sanno- 

 lika. Om verkligen någon liten mängd av kali, natron eller silikatbunden 

 kalk skulle ha genom urlakning försvunnit ur rostjorden blir värdet för 



