114 O. TAMM :66] 



med de vid podsoleringen frigjorda ämnena. En betydande del av de i 

 floderna transporterade saltmängderna härröra naturligtvis från myr- 

 marker och andra terränger, vilkas jordmånstyp ej är skogspodsol, men 

 sannolikt sker själva vittringen även i dessa marker på ett ganska likartat 

 sätt, och de ämnen, som i dessa jordmånstyper ej fällas ut i själva mark- 

 profilen, komma antagligen till större delen på annat håll till avsättning. 

 I det följande kommer därför de olika ämnenas transport ut till floderna 

 något att beröras. 



4. Översikt över olika ämnens förhållande vid podsoleringen. 



a. Kiselsyra. 



Kiselsyra är en huvudbeståndsdel i de flesta markmineralen, främst kvarts. 

 I det föregående har betonats, att detta mineral är i det närmaste resistent 

 mot humusvittringen, varför de betydande mängder kiselsyra, som i blekjor- 

 den gå i lösning, härstamma ur olika silikat. Kiselsyrans vittringsgrad bör där- 

 för lämpligen anges i procent av den silikatbundna kiselsyran och uppnår då 

 ett ej obetydligt värde, i medeltal (tab. 3) 25 %, en siffra som dock är 

 osäkrare än motsvarande för andra ämnen. 



De stora mängder kiselsyra, som transporteras ur blekjorden kunna vandra 

 tre olika vägar. Dels kunna de avsättas i rostjorden, dels i underlaget och 

 längre bort liggande lokaler, dels med grundvattnet tillföras floderna och 

 havet. Den kiselsyra, som utfälles i rostjorden resp. underlaget, måste fin- 

 nas i form av en s. k. gel, ingående i de amorfa gelhinnor, som där omge 

 mineralkornen. Det framgår med sannolikhet av mitt analysmaterial samt 

 av Frosterus redan citerade arbete (1914 analys 140 o. 169), och 

 M ii n s t s analyser, M ii n s t (1910) att en ej obetydlig avsättning av kisel- 

 syra i rostjorden sker. Det vore f. ö. ur teoretisk synpunkt underligt, om 

 vid den utflockning av olika förhanden varande kolloider, som sker i rost- 

 jorden, en, nämligen kiselsyra, skulle förbli alldeles intakt i lösning. Experi- 

 mentella rön av B. A ar nio (1915, sid. 63, 70) ha visat att kiselsyra kan 

 utfällas av såväl järn- som aluminiumhydroxidsol inom vissa koncentrations- 

 områden som i marken äro tänkbara. 



Att direkt iakttaga, om någon kiselsyreavsättning i underlaget sker, är 

 ej möjligt. Frånvaron av några mera betydande kolloidhinnor överhuvud 

 taget därstädes häntyder dock på att endast ringa kiselsyremängder där av- 

 sättas. 



Till floderna och havet fÖras betydande mängder kiselsyra. H o f m a n- 

 Bang (1905) fann i tio liter av Byskeälfvens vatten 0,0153 S^ Si02, vilket 

 utgjorde 12 % av samtliga mineralämnen. Ljusnans vatten innehöll på 

 samma volym 0,0346 gr eller 19 % av samtliga mineralämnen. Kiselsyran 

 synes med hänsyn till möjligheten att i löst tillstånd transporteras långa distan- 

 ser utan att avsättas, i viss mån intaga en mellanställning mellan de positiva 

 kolloiderna aluminiumhydroxid och ferrihydroxid å ena sidan och de i allmän- 

 het molekylära lösningar bildande ämnena kalk, magnesia, kali och natron å 

 andra sidan. Detta sammanhänger sannolikt med kiselsyrans natur av negativ 

 kolloid. 



