116 O. TAMM [68 J 



nit, disten och kaoliii. De tre förstniinmda kuniia ej spela kvantitativt stor 

 roll annat än möjligen i trakter med paragnejs (jämför härom kap. 2:A2 

 och 2:A3). Troligast är såsom i kap. 2 har visats, att aluminiumöverskotcet 

 i analyserna till stor del består a\- ett kaolinartat komplex, som uppkommit 

 genom fältspaternas sönderdelning. Aluminiumöverskottet är emellertid en 

 kvantitet, vars bestämmande tyvärr är behäftat med stora felkällor. Vid 

 beräkningen influera nämligen först alla de fel, som vidlåda värdet för alu- 

 miniumhalten. I detta ingår zirkon, mangan m. fl. i små mängder förekom- 

 mande ämnen. Dessutom inverka eventuella analysfel i kali-, natron- och 

 kalkbestämningarna. Aluminiumöverskottet i en enstaka analys får därför 

 ej anses vara så betydelsefullt, men när det, såsom i föreliggande analys- 

 material är fallet, återkommer med likartade belopp i serier av analoga ana- 

 Ivser, torde det få användas som grundval för slutsatser. 



Almniniiimöver skott et är städse mindre i blekjorden än i underlaget. Denna 

 skillnad är givetvis betydligt säkrare bestämd än aluminiumöverskottet självt 

 i en enstaka analys, enär de fel, som vidlåda detta i blekjorden, ungefärligen 

 motsvaras av lika beskaffade fel i samma riktning i underlaget. Dessa båda 

 fel ta därför delvis ut varandra vid subtraktionen. Det anförda synes mig 

 bevisa, att fältspaterna vid blekjordsbildningen ej ge upphov till kaolin eller 

 något aliiminiumrikt komplex, som kvarstannar i form av ett residuum. Detta 

 bestyrkes också av det allra finaste slammets sammansättning (se yta i och 13). 

 Om nämligen kaoliii eller något liknande hade uppkommit i blekjorden, borde 

 givetvis det finaste slammet där varit aluminiumrikare än slammet i under- 

 laget. Speciellt skulle detta varit fallet i yta 13, där praktiskt taget ingen 

 nedslamning ägt rum. I stället förefinnes ungefär lika mycket överskotts- 

 aluminium i blekjordsslammet som i underlagsslammet, vilket tydligen sam- 

 manhänger med att aluminiumanrikningen såväl i blekjordsslammet som i 

 underlagsslammet bero på en gemensam orsak (se kap. 2:A2). Naturligtvis 

 förblir en redan befintlig vittringsprodukt i blekjorden intakt vid råhumus- 

 vittringen, och där nedslamning ej försiggått, förblir då det aluniiniumrika 

 slammet kvar i markens ytskikt. 



Att kaolin ej uppkommer vid råhumusvittringen bestyrkes ytterligare av 

 följande undersökning, som också utvisar, att den vita, pulveraktiga skorpa, 

 som ofta synes betäcka fältspaterna i blekjorden ej har kaolinsammansättning. 

 Vittringsskorpan på råhumusvittrad fältspat ur ett stycke mycket sur granit 

 (Vängegranit) lösgjordes genom skrapning med en platinaspade, slammades 

 i något vatten för att befrias från grövre fältspatfragment, varefter den er- 

 hållna suspensionen koagulerades med ett spår ammoniumsalt och analysera- 

 des. Endast 0,35 gr substans kunde erhållas, 'vilket analyserades medels 

 J a n n a s c h' (1904) borsyremetod vmder uteslutande användande av platina- 

 kärl i stället för glasbägare och porslinsskålar. Analysen är meddelad i tab. 5. 



Av kali-, natron- och kalkhalten kan beräknas följande mineralsammansätt- 

 ning om magnesian och glödförlusten uteslutes: Ortoklas =z 40,8 %, albic 

 = 52,4 %, anortit = 7,6 %. För att denna mineralkombination verkligen skali 

 kunna existera, fordras en AloOs-halt av 20,4 % och en Si02-halt av 65,6 %■ 

 Som tab. 5 visar, uppfylla de funna aluminium- och kiselsyrevärdena noga detta 

 \;llkor, varför analysen torde få anses bevisa, att vittringsskorpan äger verk- 

 lig fältspatsammansättning. Man måste antaga, att znttringsskorpan endast 

 utgöres az' uppluckrad fältspatsubstans. som måhända uppstått på grund av att 



