118 O. TAMM [70^ 



räknade tillsammans. Det är då givet att de största mängderna av järn och 

 aluminium måste fällas ut någonstädes på vägen, först och främst i rostjorden. 



Huru man skall föreställa sig utfällningen av aluminium- och järnför- 

 eningar i rostjorden har belysts experimentellt av Aarnio (1915). Denne 

 forskare betraktar fenomenet som en ömsesidig in\erkan av positiva kolloider 

 (aluminium- och ferrihydroxid) och negativa kolloider (humussyror, kisel- 

 syra), vilka utfälla varandra inom vissa koncentraticnsområden. Enligt Oden 

 (1919, sid. 242) gäller emellertid sannolikt ej en av förutsättningarna för gil- 

 tigheten av Aarnios experiment, nämligen att järn (och väl även alumi- 

 nium) vandra som kolloidalt lösta hydroxider. Enligt Oden vandra de tro- 

 ligen som humater, blandade med fria humussyror, som i vissa fall verka 

 som skyddskolloider. Om själva utflockningsprocesen i rostjorden är be- 

 tingad av kolloidernas inverkan på varandra eller av elektrolyters inflytande 

 är ännu en öppen fråga. En bidragande orsak till utfällningen är antagligen 

 de rent kapillära krafterna vid lösningarnas nedsipprande i jordarterna (jfr 

 S a h 1 b o m, 1910). Måhända bidraga även nedslamningsprocesser att trans- 

 portera aluminium från blekjorden till rostjorden. 



Enligt mina beräikningar (se B3) är en anrikning av i medeltal 1,0 % 

 AI2O3 i rostjorden sannolik. Hesselman (1917 c) har låtit analysera ej 

 mindre än 8 likartade podsolproiiler från en ooh samma tallhed. Medeltal 

 av dessa analyser äro meddelade i kap. 11, yta 6. Om man i Hesselmans 

 8 profiler drager AlaOa-värdet i vart och ett av underlagsanalyserna från 

 motsvarande värde i rostjordsanalyserna, så torde man ha eliminerat den 

 betydande felkälla, som representeras av de vanliga markmineralens mycket 

 märkbara löslighet i saltsyra. Medeltalet av de uppkomna differenserna blir 

 1,42 %, som torde vara den genomsnittliga halten utfälld aluminium i rostjorden 

 å den av H. undersökta sandheden. Detta värde överensstämmer till stor- 

 leksordningen med det av mig funna medeltalet för sju rostjordar, 1,0 %. 



Vad de finländska undersökningarna beträffar, så visa de av F r o s t e r u s 

 (1914) undersökta fallen alltid en tydlig anrikning av aluminium i rostjorden. 

 Detsamma gäller även i allmänhet om N y h o 1 m s analyser. 



Att aluminium ej i större mängder utfaller i markens djupare lager har 

 uppvisats i kap. 2: A. Då man ej känner några utfällningar av aluminium 

 i större skala på något annat ställe såsom i sjöar (t. ex. tillsammans med 

 järn i sjömalm), måste den stora huvudmassan av den lösliggjorda aluminium- 

 mängden kvarstanna i rostjorden (och lagren närmast under denna), vilket 

 även framhållits av Aarnio (1915). De små aluminiiunmängder, som vand- 

 ra vidare och småningom nå floderna och havet befinna sig sannolikt ej i 

 kolloidalt löst form, varigenom de undgå utfällning. 



d. Järn. 



Järn förekommer i marken som beståndsdel i en hel mängd mineral. Bland 

 dessa må nämnas biotit, klorit, hornblende, augit, olivin och serpentin, magnetit, 

 limonit (i blandning eller möjligen i kemisk förening med humusämnen), 

 titanjärn, svavelkis, vidare granat och epidot. 



Järnrikast äro magnetit, limonit, titanjärn och svavelkis. Det senaste av 

 dessa mineral kan säkerligen förutsättas spela ofantligt liten roll, dels på 

 grund av sin ringa kvantitativa betydelse i berggrunden, dels på grund av att 



