[71] MARKSTUDIER 119 



det fort försvinner ur oxiderade jordlager. Några svavelbestämningar ha ej 

 utförts. Under mikroskopet har ej observerats någon svavelkis. 



Magnetit- och titanjärn framträda under mikroskopet som svarta, ogenom- 

 skinliga korn. Att skilja de båda mineralen i ett .jordprov torde ej vara 

 möjligt. Av de mineraltaxeringar att döma, som meddelas i kap. ii:A under 

 ytorna 3, 8 och 12, torde magnetit och titanjärn vara relativt resistenta i 

 blekjorden. Detta stödes i viss mån av att järnet i allmänhet visar nära 

 samma vittringsgrad som magnesium, vilket tyder på att de lösliggjorda järn- 

 kvantiteterna härstamma från mineral, vilka utom järn även innehålla mag- 

 nesia. Titanet visar låg vittringsgrad, vilket anger, att titanjärnet ej så lätt 

 löses upp. 



Limoniten tyckes däremot mycket fort lösas och försvinna. Detta mineral 

 bidrar mera än något annat att framkalla markens vanliga gulbrunaktiga färg; 

 utblekningen beror till stor del på att detta pigment saknas. Den askvita färg, 

 som den typiskt utvecklade blekjorden i Norrland äger, härrör sålunda av 

 två orsaker: frånvaro av limonit samt den vita färgen av fältspaternas vitt- 

 ringsskorpor. Dessas ljusa färg beror närmast på rent fysikaliska orsaker, 

 nämligen att mineralet i själva vittringsskorpan är pulverartat finfördelac. 

 Limonitens bortförande ur blekjorden illustreras av analysernas värden å det 

 limonitiska järnet. I äldre, typisk blekjord är detta i allmänhet under 0,1 %■, 

 medan i underlaget det ofta når 0,3 — 0,5 %. 



De vanliga silikatiska järnmineralens snabba upplösning är kanske den 

 mest karaktäristiska processen Aid blekjordsbildningen. Det föreliggande ana- 

 lysmaterialet belyser på ett vackert sätt detta kända faktum. Det silikatiska 

 järnet visar i medeltal en vittringsgrad av 56 %. Även det finaste materialet 

 ur blekjorden visar sig vara utlakat i avseende på järn (jfr yta i o. 13). 

 Direkt medels mikroskopiska eller makroskopiska undersökningar är det läte 

 att övertyga sig om att järn-magnesiamineralen till stor del försvunnit ur blek- 

 jorden (jfr yta 3, 8, 12). De kvarvarande resterna se också synnerligen korro- 

 derade ut. Vid undersökning av stenars vittringsskorpor under mikroskopet 

 synas flere av de mörka mineralen ofta delvis omgivna av små limonitkorn. 

 Särskilt biotiten synes vara föga resistent mot råhumusvittringen; detta mine- 

 ral saknas nämligen ofta nästan fullständigt i blekjorden. Då biotiten redan 

 i de bergarter, som givit upphov till jordlagren ofta delvis är omvandlad till 

 klorit, är det tydligt, att även detta mineral fullständigt löses upp vid råhumus- 

 vittringen. Hornblendekorn ur blekjorden bruka förete en yttre, korroderad, 

 något urblekt zon, varav det vill synas som om. järnet möjligen löses ut någo^ 

 snabbare än mineralet i sin helhet sönderdelas. Att blekjorden är fattigare 

 på biotit och hornblende i sina övre lager än i de undre kan lätt iakttagas 

 med lupp och mikroskop. Det motsvaras av en stark stegring av järnhalten 

 från ytan mot djupet (se ytorna i och 6). 



Huru mineralen augit, olivin och serpentin förhålla sig i blekjorden saknas 

 material att säkert bedöma. Man är böjd för att antaga, att de båda först- 

 nämnda upplösas i likhet med biotit och hornblende. Ej heller angående gra- 

 nat och epidot har jag kunnat göra några säkra iakttagelser, om ock vissa 

 fenomen antyda, att dessa mineral höra till de mera resistenta. 



En betydande del av järnet i de lättvittrade silikatiska järnmineralen före- 

 kommer i ferro-form. Särskilt är detta fallet i det kanske viktigaste av dem 

 alla, biotit. Detta är av intresse för bedömande av järnets möjligheter att 



