120 O. TAMM [72] 



vandra i marken. Enligt min uppfattning måste man antaga, att järnet vandrar 

 såväl i form av ferroioner som i form av kolloidala föreningar. Den senare 

 uppfattningen torde f. n. vara den härskande (se bl. a. A a r n i o s 1. c.) och 

 Odens (1919) arbete». Emellertid är det mycket antagligt, att ferroioner 

 kunna frigöras ur ferromagnesiasilikat på alldeles samma sätt som magne- 

 siumioner. Det är sålunda alls ej nödvändigt att antaga någon reduktions- 

 process för att förklara ferroionernas existens, såsom av flere forskare gjorts 

 gällande (Albert, 1910, sid. 333). För att påstå, att hela järnmängden 

 transporteras i form av ferriföreningar måste man göra det mycket onaturli- 

 gare antagandet, att Jiela den lösta mängden ferrojärn kvantitativt oxideras, 

 för vilket varje stöd saknas. Enligt Oden kan man t. o. m. misstänka en 

 reduktion av befintliga ferriföreningar. 



Enligt Hofman-Bangs förut citerade flodvattenanalyser synes järnet 

 i likhet med aluminium blott i mycket små kvantiteter föras ut i flodvattnet. 

 Härvid kommer då i betraktande dels den kolloidala järnhydroxidens resp. 

 järnhumatets benägenhet för att falla ut i likhet med motsvarande aluminium- 

 föreningar, dels de tvåvärdiga ferroionernas förmåga att genom oxidation 

 övergå till olösliga ferriföreningar. Därjämte kunna enligt Oden (1. c.) 

 andra komplicerade oxidationsfenomen, som inverka på humusämnenas för- 

 måga att verka som skyddskolloider spela in. Alla dessa processer äro sanno- 

 likt verksamma vid många olil:a järnutfällningsprocesser i naturen, exempelvis 

 sjömalmsbildningen. Aarnio (1915, sid. 73 — 75, 1918, sid. 53 — 56) vill för- 

 klara dessa endast med tillhjälp av de kolloidala järnsolernas koagulation. 

 Fullt tydligt är, såsom Aarnio framhåller, att järnet vandrar inom ett myc- 

 ket större område än aluminium. En bidragande orsak till detta synes mig 

 dock just vara, att järnet dels vandrar som sol, dels i ionform. I förra fallet 

 åtföljer det delvis aluminium, i det senare ej, och kan åstadkomma järnav- 

 sättningar, praktiskt taget fria från aluminium. 



I normala rostjordsskikt sker en järnavsättning, som mer än något annat 

 förlänar skikten sin karaktär. De i rostjorden befintliga kolloidhinnorna bestå 

 till en väsentlig del av limonit. Det kvantitativa tillskottet av järn framgår av 

 siffrorna för det limonitiska järnet. Det är i medeltal för 11 profiler, se avd. 

 3, 1,60 % och når ofta 2 — 3 %, se yta 2, 4, 5. Av Hesselma ns analyser 

 från sandheden i Fagerheden (yta 6) låter sig på samma sätt som förut i 

 fråga om aluminium härleda den i rostjorden utfällda järnkvantiteten. Den 

 blir i medeltal för 8 profiler 0,91 %. Denna siffra motsvarar närmast skill- 

 naden i limonit mellan rostjorden och underlaget och bör för att bli jämförbar 

 med min ovan angivna siffra cikas med omkring 0,3 % eller den genomsnittliga 

 limonithalten i normalt underlag". Överensstämmelsen i storleksordning är 

 god. 



I underlaget förefinnes, som i kap. 2: A nämnts, alltid små kvantiteter limo- 

 nit, som måhända till en del härröra från uppifrån kommande transport. Of ca 

 träffar man, särskilt i genomsläppliga gruslager, som bekant konkretioner och 

 avsättningar, som utvisa järnets stora förmåga att vandra. En annan bety- 

 dande del av det i marken lösliggjorda järnet åstadkommer sjömalmsbildnin- 

 gen. Enligt nyaste undersökningar av Aarnio (1918) skulle råvaran för 

 denna huvudsakligen vara att söka i de försumpade markerna, medan däremot 

 i de torrare järnet sannolikt ej i större utsträckning skulle kunna vandra allt- 

 för långt utan att till största delen utfällas. 



