122 O. TAMM [74] 



Beträffande magnesiums vandringar, visa Hofman-Bangs undersök- 

 ningar, att ganska obetydliga mängder föras med de norrländska floderna till 

 havet. Byskeälvens vatten innehåller sålunda 0,0022 gram MgO på 10 liter. 

 Möjligen antyder denna låga siffra, att magnesium utfälles någonstädes i 

 marken. Frosterus (1914) anser sig ha påvisat en anrikning av magne- 

 sium i rostjorden. Varken ur mina, Hesselmans eller N y h o 1 m s ana- 

 lyser kan emellertid någon sådan utläsas. Jfr kap. 9. 



h. Kalcium. 



Kalcium har i mineralberäkningarna betraktats som anortit med avdrag för 

 den kalkmängd, som åtgår för att med fosforsyran bilda apatit. Anortiten ingår 

 tillsammans med albit i plagioklaser av varierande sammansättning. Dess- 

 utom förefinnas med säkerhet små mängder kalcium dels i vissa av de mörka 

 mineralen, dels i granat, epidot, titanit m. fl. mineral. Beräkningen av anor- 

 titen är sålunda behäftad med åtskilliga felkällor. För att dessa dock ej 

 torde bli ödesdigra för beräkningarnas värde borgar i viss mån den ringa 

 mängden mörka och tunga mineral över huvud taget. De mineralseparationer, 

 som utförts, antyda mycket låg halt mineral av sp. vikt över 3,05, till vilken 

 kategori alla de ifrågasatta kalciummineralen utom fältspaterna höra. Be- 

 träffande mineralen granat etc. kan, som nämnts, av materialet ej utrönas 

 någonting säkert angående deras vittringsförhållanden. I fråga om de mörka 

 mineralen torde det väl vara antagligt, att deras kalciumhalt uppvisar samma 

 vittringsgrad, som magnesium och järn. Den kalciummängd, som förefinnes 

 i apatit, torde visa samma vittringsgrad som fosforsyran, d. v. s. ungefär 90 %. 



Den vittringsgrad, 28 %, som befunnits i medeltal vara ett uttryck 

 för utlösningen av silikatiskt kalcium (tab. 3), gäller sålunda i huvudsak för 

 fältspatbundet kalcium. Då emellertid alla de i denna beräkning medtagna 

 avlagringarna äro till största delen bildade av bergarter med ganska natron- 

 rik plagioklas, kan man ej tillerkänna den funna siffran någon betydelse för 

 de mera kalknka ledeu av albit-anortitserien. I stället är det antagligt att 

 en mera basisk plagioklas skulle uppvisa en större vittringsgrad. 



Beträffande kalkeas vandringar kan man av H o f m a n-B ängs analyser 

 sluta sig till, att en relativt stor mängd av den lösliggjorda kalken medels 

 floderna transporteras ut i havet. Icke mindre än 16 till 17 % av totala salt- 

 mängden i Byskeäivsvattnet utgöres av CaO, medan vid blekjordsbildningen 

 endast 4,5 % av de frigjorda mineralämnena utgöras av kalcium. Detta sam- 

 manhänger givetvis med att kalcium uteslutande vandrar i jontillstånd och 

 därför ej har så stor benägenhet att övergå till olösliga föreningar. 



Beträffande kalciums förhållande i rostjorden framgår varken någon minsk- 

 ning eller ökning därstädes ur mitt analysmaterial. Möjligt är, att någon 

 anrikning förefinnes, men samtidigt någon upplösning av kalkmineral. Diffe- 

 renserna äro för små för att tillåta något säkert bedömande. I Hessel- 

 mans analyser från Fagerheden (yta 6) är kalkhalten i rostjorden i regel 

 något lägre än i underlaget, vilket möjligen tyder på utlösning. Enligt 

 Frosterus (1914) förefinnes ej någon anrikning av kalk i rostjorden och 

 slutligen låter någon sådan ej säkert påvisa sig i Nyholms analyser. Man 

 torde därför på goda grunder kunna sluta, att någon höggradig absorption 

 av kalk i rostjorden ej sker. Ej heller synes i trakter, fria från kalkstens- 



