124 O. TAMM [76] 



övriga profilerna. Att döma av de låga siffrorna, är svavelsyrans roll i pod- 

 soleringen synnerligen liten. Största intresset äga de funna talen däri, att de 

 belysa den utomordentligt ringa mängden lösliga salter i de nordsvenska 

 podsolmarkerna. Detta förhållande motsvaras av en synnerligen låg halt elek- 

 trolyter i grundvattnet. 



Hesselmans analyser från Fagerheden (yta 6) antyda än liigre halt av 

 svavelsyra, som här tyckes vara något anrikad i rostjorden. 



1. Lösliga elektrolyter. 



Att bestämma markens verkliga halt av lösliga elektrolyter är en mycket 

 svår uppgift. Enligt vegetationens vittnesbörd synas de norrländska podsol- 

 terrängerna vara mycket fattiga på fria salter. Den rationellaste metoden 

 att studera markens halt av sådana torde vara att undersöka markvätskan. 

 De i denna befintliga saltmängderna stå givetvis i relation till de absorberade 

 mängder salter, som möjligen finnas. En låg salthalt i markvätskan måste 

 motsvaras av en låg halt absorberade salter i marken. 



För att få en föreställning om halten fria salter i en typisk norrländsk 

 podsolterräng har den elektrolytiska ledningsförmågan bestämts i ett antal 

 vattenprov, som insamlades under augusti månad 1918 å kronoparken Kul- 

 bäcksliden, Degerfors socken i Västerbotten. Terrängen är typisk moränmark, 

 belägen över marina gränsen och i allmänhet bevuxen med granskog, delvis 

 försumpad. Yta 2, kap. 11 :A kan sägas vara typisk för den ej försumpade 

 marken å den ifrågavarande terrängen. Prov av vatten togos dels i källor, 

 dels i grävda gropar, dels i befintliga små grubbor i marken. 



Det visade sig, att den specifika ledningsförmågan vid 15° C hos vattenproven 

 var symierligen likformig och låg. Den varierade mellan 1,78.10— •'^ och 2,87.10— •'. 

 Att detta motsvarar en mycket låg halt av lösliga salter i markvätskan är 

 tydligt. Att direkt av den elektrolytiska ledningsförmågan uppskatta salt- 

 koncentrationen i vattnet är svårt, enär man ej säkert vet, vilka ionér, som 

 föreligga, och hur stor del av ledningsförmågan, som möjligen beror på fri 

 kolsyra eller andra syror. En jämförelse med samtidigt utförda bestämningar 

 på Vindelälvens och Umeälvens vatten är belysande. Dessa båda floders 

 vatten ägde en ledningsförmåga av resp. 2,49. 10— ^ och 2,90. 10—^, alltså ett 

 högre värde än markvätskan. Enligt Hydrografiska byråns analyser av Ume 

 älvs vatten vid Vännäs (se Hydrografiska byråns årsböcker), finnes i derta 

 i augusti månad i medeltal av sju års observationer 0,020 gr oorganiska, lösta 

 beståndsdelar per 1. I flodvatten är det sannolikt att fria syror, såsom kol- 

 syra, spela mindre roll än i markvätskan. ^lan kan diirför dra den slutsatsen, 

 att markvätskans salthalt troligen ej överstiger flodvattnets eller att den utgör 

 omkring 0,02 gr per 1. Till jämförelse må vidare nämnas, att med omsorg in- 

 samlat regnvatten å Kulbäcksliden i aug. 1918 hade en ledningsförmåga av 

 0,45. IQ- "^ Vattens egen ledningsförmåga är enligt Kohlrausch och 

 H e y d w i 1 1 e r 0,004. 10— s. Man kan således anse att såväl marken som 

 markvätskan i de normala norrländska podsolterrängerna iiro mycket fattiga 

 på elektrolyter. Marken är även i hög grad fattig på sådana beståndsdelar, 

 som äro ägnade att absorbera och kvarhålla salterna. De skikt i profilen, 

 som i dessa hänseenden äro gynnsammast ställda äro humuslagret och rost- 

 jorden, i vilka därför vegetationens rötter huvudsakligen utbreda sig. Blek- 



