[11] MARKSTUDIER 125 



jorden och underlaget torde däremot vara praktiskt taget fria från absorberade 

 salter. Hänsyn till närvaron av sådana överhuvud taget har ej ansetts behöva 

 tiigas vid beräkningen av analyserna. 



5. Överblick över de kemiska processerna. 



Blckjordshildningcn är, som ovan uppvisats, förenad med en upplös- 

 ning av de flesta markmineralen, vilken i allmänhet fört till en urlakning 

 av 10 — 20 % av den ursprungliga massan. Kraftigast angripas apatit, 

 därefter järn-magnesiamineralen. Mindre angripas plagioklascr och ännu 

 mindre kalifältspat. Kvartsen förefaller olöslig. Givet är emellertid, 

 att i en viss mark alla mineral angripas samtidigt, fastän med mycket 

 olika intensitet. 



Blekjordsvittringen försiggår på ett helt annat sätt än den vittrings- 

 process, vars resultat är märkbart på jordarternas finaste beståndsdelar 

 och som beskrevs i kap. 2:A2. Likaledes avviker blekjordsvittringen 

 från den vittringstyp, som har förekommit i åtskilliga kaolinlager. 



Angående dessas genesis äro meningarna något delade; somliga sätta dem 

 i samband med pneumatolytiska processer (R ö s 1 e r, 1902), andra med kol- 

 syrehf.ltiga källors verksamhet, andra (Stremme, 1912) anse dem även 

 orsakade av brunkollager och torvmossar. Troligt är väl, att kaolinlager 

 kunna uppkomma på olika sätt. Utan att alls vilja ingå på frågan om kaolin- 

 lagrens bildningsätt, kan jag dock ej underlåta att framhålla, att humus- 

 vittring av den ovan beskrivna typen svårligan kan tänkas . vara orsaken till 

 uppkomsten av sådana. Däremot synes den i kap. 2 beskrivna vittringen vid 

 fältspatmaterialets beröring med vatten i princip överensstämma med kaolini- 

 seringen. Under sådana förhållanden böra de teorier, som vilja förklara 

 kaolinlagrens uppkomst såsom verkan av kolsyrehaltigt vatten vara mest i 

 samklang med den uppfattning om vittringens natur, som man erhåller av 

 mina gjorda undersökningar. INlycket möjligt är, att vid vittringen direkt 

 bildade aluminium- och kiselsyrehaltiga koUoidkomplex småningom under lop- 

 pet av långa tidrymder övergå till kaolin. Kolloider representera ej något 

 stabilt tillstånd hos materian, utan sträva merendels långsamt mot kristallisa- 

 tion. På detta sätt kunde man tänka sig att den utfällda aluminiummängden 

 i rostjorden småningom stabiliserar sig till kaolin. Detta torde dock endast 

 kunna konstateras, för såvitt fossila rostjordsskikt från gångna geologiska 

 perioder anträffas. 



Orsaken till att m.ineralen, speciellt fältspaterna, förhålla sig så olika 

 vid blekjordsvittringen mot vid upplösningen i kolsyrehaltigt vatten i sam- 

 band med sönderkrossningen i isen tyckes, att döma av ovan meddelade 

 fakta samm.anhänga med att blekjordsvittringen är en ytterst energisk 

 process med delvis andra agens som hjälpmedel, vilken därför förmår 

 bringa hela mineralkornen i lösninsf. även om de äro rätt stora. 



