[79] MARKSTUDIER 127 



Rostjordens karaktär är helt olika blekj ordens. Den är i huvudsak ett 

 anrikningsskikt, om än även någon utlösning av lättvittrade mineral, 

 exempelvis apatit, sker, I fråga om de ämnen, som finnas absorberade, 

 sker antagligen en ständig växelverkan mellan upplösning och utfällning. 

 Man måste nämligen föreställa sig, att limonit och dylika beståndsdelar 

 lättare gå i lösning under inverkan av sura humusämnen än de ovittrade 

 markmineralen. Då dessa emellertid visa spår (etsning) av en börjande 

 vittring, är det mycket sannolikt, att en jämförlig upplösningsprocess tid- 

 vis angriper de i rostjorden utfällda kolloiderna. Enligt A a r n i o beror 

 koUoidernas utfällning av koncentrationerna i markvätskan, och dessa 

 måste ändra sig med väderlekens och årstidernas växlingar. Sannolikt 

 föreligger i rostjorden ett slags jämviktstillstånd, i det att å ena sidan 

 uppifrån kommande ämnen absorberas, å andra sidan en upplösning sker 

 vid andra tillfällen. I rostjordens översta del gör sig upplösningen san- 

 nolikt småningom allt mera märkbar; det är också här som mineralkornen 

 äro tydligast etsade; varvid rostjorden helt säkert ytterst långsamt över- 

 går till blekjord. 



Medan materialet i blekj orden genom podsoleringen undergått en full- 

 ständigt irreversibel förändring, är så ej förhållandet med rostjorden. 

 Tvärtom kan man mycket väl tänka sig, att en återupplösning av kolloi- 

 derna kan ske och materialet därigenom ungefärligen återtager sitt ur- 

 sprungliga utseende. Så sker också antagligen i vissa försumpade mar- 

 ker. Av denna anledning torde det vara lämpligast att betrakta blek- 

 jorden som det för podsoleringens grad mest karaktäristiska. Med en 

 svag podsolering- bör sålunda menas en sådan med' svagt utpräglad' och 

 tunn blekjord, med stark podsolering en med starkt ntpräglad och mäk- 

 tig blekjord. Då graden av utprägling ej kan bestämmas utan en ingå- 

 ende kemisk undersökning, så nödgas man för praktiskt bruk uppställa blek- 

 jordens mäktighet såsom enda mått på podsoleringsgraden. 



Då blekjordsbildningen av allt att döma är en mera lagbunden och 

 dessutom lättare kemiskt karaktäriserad process än rostjordsbildningen, 

 torde dess användande som norm för podsoleringsgraden ur alla synpunk- 

 ter vara berättigad. Vanligen följer rostjordsbildningen blekjordsbild- 

 ningen i intensitet, så att mot en mäktig och utpräglad blekj ord svarar 

 en mäktig, starkt färgad rostjord; alltid är detta dock ej fallet. 



6. Moderavlagringens roll vid podsoleringen. 



De ovan beskrivna kemiska processerna hänföra sig egentligen till pod- 

 solering av en avlagring med normal urbergssammansättning. I det före- 



