[83] MARKSTUDIER 131 



av den på torra tallhedar vanliga karaktären, (se kap. 5 '.Da) omkring 20 cm 

 mäktig men otydlig och svår att särskilja från underlaget, som upptill är gul- 

 färgat men nedåt blir allt gråare. I groparna var rostjorden merendels starkt 

 rostfärgad till minst 25 cm under blek jorden och kunde lätt skiljas från under- 

 laget. Vegetation och humustäcke i groparna var ungefär likartat med mot- 

 svarande element å den övriga heden. 



Ä moränmarker, där podsoleringen nästan alltid lokalt varierar myc- 

 ket mera än å sandmarker är topografiens inflytande vanligen ej fullt 

 så klart. Man finner dock alltid starkare podsolering i terrängens svac- 

 kor jäm.fört med å små lokalplatåer. Ett belysande exem.pel från trakten 

 omkring Jörn, Västerbotten, må anföras. 



Vid landsvägen mellan Jörn och Öster j örn utbreda sig vidsträckta, enfor- 

 miga tallhedar å moränmark. Ungefär mitt emellan de nämnda platserna 

 finnas en mängd låga moränryggar, ett slags drumlins, av i allmänhet 3 me- 

 ters höjd över omgivningen och 15 — 20 meters bredd. Mellan ryggarna ha ut- 

 bildat sig grunda svackor. Delvis voro dylika ryggar genomskurna av lands- 

 vägen, varvid större skärningar uppkommit. Tack vare grusfångst visade 

 dessa friska profiler. Sådana vtpptogos även inne i beståndet. På morän- 

 ryggarna var podsoleringen i allmänhet mycket svag med i — 3 cm:s blek jord, 

 som dock å enstaka punkter nådde 5 — 10 cm, i medeltal cirka 3 cm. Rost- 

 jorden var 7 — 8 cm mäktig, rostgul, ganska obestämd och övergick utan skarp 

 gräns i underlaget, grå, stenig och sandig inorän. I svackorna var blekjorden 

 i genomsnitt ungefär 12 cm mäktig. Rostjorden var också cirka 12 cm mäktig och 

 stundom innehöll den ortstensklumpar. Emellertid var vegetationen ej fullt 

 likartad i svackorna och på ryggarna. Medan på de senare förefanns en 

 genuin lavhed, voro svackorna betydligt rikare på ris och mossor; i vissa av 

 dem fann man till och med små lokala försumpningar. I följd härav var 

 råhumustäcket kraftigare utvecklat i svackorna än å höjderna, det var å 

 dessa i — 2 cm lös, smulig råhumus av den i tallhedar vanliga typen, medan 

 i svackorna fanns en mera hopfiltad råhumus av 3 — 4 cm mäktighet. Denna 

 omständighet kan nog tillskrivas en ganska stor betydelse med hänsyn till pro- 

 filens olika utbildning. 



I svaga till m.edelstarka sluttningar är podsolprofilen vanligen ganska 

 normal, ungefär som på platåerna. Större oregelbundenheter än där 

 torde dock vara vanliga; en mängd faktorer påverka ju i sluttningar 

 vattnets avrinnande. 



I starka sluttningar uppkom.mer ofta ingen typisk podsolprofil. Detta 

 kan dels bero på att vattnet avrinner på ytan och ej i så stor mängd 

 tränger ned i m.arken, dels p^ att ytliga, relativt hastigt framrinnande 

 grundvattenströmmar med syrerikt vatten enligt Hesselman (iQiobj 

 befordra» uppkomsten av örtrika skogstyper, där profilutvecklingen blir 

 en annan. Ett exem.pel härå finnes i Rokliden, Norrbotten, där ett 

 vackert granbestånd m.ed god mullbildning utan blek jordsbildning före- 

 finnes å den nedersta starkaste sluttningen av en försumpad lid med 



