[97] MARKSTUDIER 145 



matta, huvudsakligen med Cladina rangiferina och silvatica. Råhumusen var 

 i medeltal 2 cm mäktig och den som vanligt mycket svagt utpräglade blek- 

 jorden 1,3 cm. Rostjorden var 3—5 cm och kunde stundom ej säkert ur- 

 skiljas. Av allt att döma är lavvegetationen sekundär och uppkommen i sam- 

 band med den avverkning, som givit upphov till luckorna i beståndet, som 

 syntes vara cirka trettio år gammalt enligt okulär uppskattning. 



Utom från Indalsälvens deltaområde har som nämnts andra trakter vid 

 Norrlandskusten rekognoscerats. Från södra Västerbotten må såltmda 

 några ytor anföras, vilka visa en något intensivare podsolering. 



Deltaön Storsandskär i Umeälvens mynning å cirka i m ö. h. (den 3 aug. 

 1916) liknar mycket deltaöarna i Indalsälvens utlopp. I en snabbväxande 

 granskog med bärris och mossor, särskilt björnmossa, samt ett råhuinustäcke 

 av 3 — 5 cm var blekjorden i allmänhet i cm mäktig. På enstaka punkter 

 nådde den 3 — 4 cm och var samtidigt något starkare utpräglad. Den liknade 

 de förut beskrivna blekjordarna av ung ålder. Rostjorden var ibland omärklig, 

 eljes antydd som en svagt rostfärgad zon. 



Vid Hörnefors intill stranden helt nära vägen till Hamnskär påträffades 

 en mycket belysande yta å 1,5 — 2,5 meters höjd över havet (se kap. 11, yta 11). 

 Här finnes eller har funnits (å ett hygge) en mossrik barrskog med ett rela- 

 tivt mäktigt råhumuslager och föga olik de granskogar, i vilka man på högre 

 nivåer brukar finna den starkaste podsoleringen. Den vegetation som före- 

 gått den nuvarande skogstypen, torde även här varit gråalsnår eller blandat 

 bestånd av gråal och barrträd, där podsoleringen ej kunnat göra sig märkbart 

 gällande. Ytan förefaller att ha varit ganska skyddad för vinden, den är 

 belägen längst inne i en liten vik, varigenom den har undgått sandflykt, 

 som eljes mycket ofta satt sin prägel på sandterrängerna invid Hörnefors. 

 Av allt att döma har ytan sålunda i 100 — 150 år stått under inflytande av en 

 blåbärsrik markvegetation. 



Blekjorden varierade i mäktighet mellan i — 2 cm, men var på vissa punk- 

 ter mycket tydligt utpräglad och skarpt aygränsad såväl mot humuslagret som 

 mot rostjorden. I jämförelse med normal gammal blekjord var den dock 

 mycket svagt utpräglad. Den var till färgen grå och något humusblandad. 

 Rostjorden var med hänsyn till markens ålder ovanligt väl utbildad, dess mäk- 

 tighet i allmänhet 15 — 20 cm. Den tycktes bestå av mer eller mindre tätt 

 liggande horisontala rostfärgade strimmor. Stundom tätna dessa till ett 

 sammanhängande rostjordsskikt. På ytans inre, något högre och äldre del 

 fanns en punkt, där rostj(?rden blivit nästan ortstensartad. Sandkornen voro 

 sammankittade till klumpar, som visade sammanhållning, ehuru de gingo lätt 

 att smula sönder. 



Analyser verkställdes på några med speciell omsorg uttagna prov. Resul- 

 tatet härav, se yta 11, kap. 11 :A. Det framgår av detta, att sanden primärt 

 är ovanligt ojämn i sammansättning. Något tydligt resultat av vittringen i 

 blekjorden kan lika litet som å förut nämnda, analyserade unga ytor påvisas. 

 Däremot tyckes rostjorden visa tydlig anrikning av limonit. I den ortstens- 

 artade rostjorden kan man spåra en anrikning av såväl limonit som humus. 



10. Meddel. fruK Statens S!n^g:s/i'fsbksanstciit. Haft. 17. 



