148 O. TAMM [100] 



moderavlagringar. Stuiulum kan mau urskilja l)lekjord ä vissa punkter 

 av en ung markyta men ej å andra. Blekjordsskiktet å de unga mark- 

 ytorna är ej så skarpt skilt från vare sig humuslagret eller rostjorden utan 

 visar obestämda gränser mot dessa. 



Kemiska anulyser av ungefär hundraårig hlckjord (se kap. ii, ytorna 

 p, 10, ii) visa, att densamma faktiskt är liögst obetydligt omvandlad även 

 i fall, då den för ögat är fullt tydlig. Dess kemiska sammansättning av- 

 viker knappast märkbart från underlaget. Det första stadiet i blek jords 

 bildningen är sålunda en färgförändring, säkerligen förbunden med en 

 urlakning av järn och möjligen även fosforsyra, men vilken är så obe- 

 tydlig, att den knappt kan spåras genom analyserna. 



Rostjorden anlägges i motsats till blekjorden i ett från början vertikalt 

 större område. Medan man ibland i vissa profiler å en ung markyta ej 

 kan urskilja rostjorden, har den i andra profiler 5 — 10 cm:s mäktighet. 

 Ej sällan utgöres den första början till rostjord av svaga horisontala 

 strimmor eller partialskikt, som utbildas i något olika nivåer och som 

 småningom tätna till ett mera bestämt skikt. Stundom synes dylik bör- 

 jande rostjord kunna skönjas innan blek jorden blivit fullt tydlig. Stundom 

 är däremot blekjorden tidigast utbildad. Rostjordsbildningen förlöper 

 sålunda liksom blek jordsbildningen från första början rätt oregelbundet. 



Kemiskt sett har även den tydligt utbildade rostjorden å de unga mar- 

 kerna (se kap. 11, yta 10, 11) undergått mycket liten förändring. En 

 första börjande anrikning av limonit och humus kan dock skönjas. I ett 

 fall (Hörnefors) var anrikningen rätt markerad och rostjorden började 

 t. o. m. på en fläck bli ortstensartad. 



Det är således tydligt att vittringsskiktens mindre utpräglade utseende 

 å de mycket unga markerna vid jämförelse med äldre marker motsvaras av 

 mycket obetydliga kemiska förändringar. 



Av de olikheter, som podsoleringen å de undersökta unga ytorna visa 

 må framhållas: Mflssfläckarna å erosionsterrasserna i Ragunda visa tyd- 

 ligt starkare podsolering än lavytorna. Lavsamhället är här det primära 

 och mossorna söka tränga in. Podsoleringen i den fjiossrika skogen å Vik- 

 bäcksterrassen är tydligt starkare än i den brcdvidliggande lavrika tall- 

 heden. 



Den starkaste podsoleringen framvisa den äldre ytan i Malingsbo, Hör- 

 neforsytan och Koskärsytan. Alla dessa äro friska marker med tät moss- 

 matta, väl utvecklat råhumustäcke och relativt stark fuktighet, medan 

 ytorna från Ragunda och vid stranden av yttre Pitfjärden ha ett tunnare 

 och torrare råhumustäcke. En omständighet, som förtjänar beaktande 

 är att rostjorden är så starkt utvecklad å Hörneforsytan, Koskärsytan och 

 ytan vid Hvitsand. Just på dessa ytor träffas det mest utpräglade och 



