[103] MARKSTUDIER 151 



utan står i viss mån på gränsen mot mullartade humusformer. I den 

 mån blåbärsrisets frekvens i O,^"a/wassociationen tilltager, blir dock hu- 

 mustäcket mäktigare och får mera utpräglade råhumusegenskaper. Oxalis- 

 typen är sålunda ur humus-synpunkt mera en övergångstyp. 



Mest utpräglad råhumus uppkommer utan tvivel i Myrtillus-iy\>e.n (se 

 H e s s e 1 m a n, 191 1). I allmänhet är humuslagret i denna från 5 till 

 12 cm mäktigt, varvid i å 2 cm utgöras av forna och resten av en seg och 

 hopfiltad råhumus. M3';'/77/M.ytypen (se fig. i) som dock även är ganska 

 rik på lingonris, särskilt omkring träd och stubbar, är de norrländska 

 granskogarnas vanligaste utbildningsfacies, och härskar å ofantliga are- 

 aler. Typen innesluter åtskilliga i avseende på humustäckets egenskaper 

 olikartade undertyper, vilket har ådagalagts av Hesselma ns (1917 b) 

 undersökningar angående råhumusens olika sätt att omvandlas på hyggen. 



I Dalarne, Värmland och södra Norrland träda ofta risen i Myrtillus- 

 typen tillbaka på grund av beståndens större täthet. Det uppstår då en 

 risfattig, mossrik barrskog. Denna utbildar dock ett även i jämförelse 

 med samma trakters övriga skogstyper ganska mäktigt (4 — 10 cm) och 

 relativt fuktigt råhumustäcke, som visserligen är av skogligt sett före- 

 trädesvis gynnsamma egenskaper, men som dock förmår åstadkomma kraf- 

 tig podsolering. Den beskrivna skogstypen bildar ofta en övergång till 

 0.roii.ytypen. 



Vacciniumly^Qw alstrar ett merendels något mindre mäktigt och fram- 

 förallt torrare råhumustäcke. Sålunda bestod humuslagret i normala 

 Farr/;7///;»associationer å sandterrasser vid Indalsälvens mynning av cirka 

 1,5 cm forna och 3,5 cm ganska torr råhumus. En mäktighet av 4 — 6 cm 

 hos hela humuslagret torde kunna anses normalt i Vacciniiimiy^en, som 

 oftast är utbildad i tallskog^ar, där beskuggningen ej såsom i granskogen 

 hindrar humustäckets uttorkning. I Värmland, Dalarne och södra Norr- 

 land blir Vacciniumtypen liksom Myrtillusiypen mindre tydligt utbildad 

 och övergår gärna i mossrika, men mera risfattiga skogar, stundom med 

 inblandade lavar. De skiljas från motsvarande samhällen, framgångna ur 

 Myr t {Hustypen genom sin tydligt torrare och magrare karaktär. 



Tallhedarna förhålla sig ur humusbildningssynpunkt mycket olika. Den 

 ljungrika tallhedstypen i övre Dalarna är, såsom av Andersson och 

 Hesselma n framhållits (1. c.) en ganska fuktig skogstyp med kraftig 

 råhumusbildning. Ett humuslager av 5 — 8 cm:s mäktighet, bestående till 

 allra största delen av en seg, hopfiltad råhumus, är normalt för denna 

 skogstyp. Den motsvarar och ersätter i övre Dalarna Myrtillustypen. 

 Ofta träffas fuktiga hedar med en mäktigare råhumus, bildande en jämn 

 övergång till de i samma trakter mycket vanliga försumpade tallskogarna. 

 Den ljungrika tallheden finnes företrädesvis på moränmarker, vilka topo- 



