152 O. TAMM [104] 



grafiskt och i fuktighetshänscende äro mycket lika de terränger i mellersta 

 Norrland, där man brukar finna M yr t ill ns-gr anmärker. Förmodligen äro 

 dessa ljungrika tallhedar i en ej ringa grad betingade av markens närings- 

 fattigdom, vilken illustreras av de typiska analyserna under yta 5, kap. 11. 

 Näringsfattigdomen medger granen och blåbärsriset att blott ytterligt 

 långsamt konkurrera bort tallen och ljungen, trots att fuktigheten är fullt 

 tillfredsställande för granen. Om ej talrika skogsbränder hade inträffat 

 är det dock troligt, att granen även här skulle i rätt hög grad förmått 

 inkräkta på tallhedarna. — Att det i stort sett är näringsbrist i m.arken, 

 orsakad av moränernas petrografiska beskaffenhet (de bestå huvudsak- 

 ligen av de båda svårvittrade bergarterna porfyr och kvartsitsandsten) 

 som är orsaken till de ljungrika, trögväxande tallhedarnas stora utbred- 

 ning i Dalarna bestyrkes av att så fort moränen innehåller märkbara kvan- 

 titeter av åsbydiabas, växtliga granmarker av örtblandad Myrfillustyp upp- 

 stå ända upp på nivåer av 500 m ö. h., vilket jag- varit i tillfälle att 

 iakttaga NW om Rammas jön och andra lokaler i Älvdalen, Dalarne. 



De av Samuelsson beskrivna Myrtillnsrika. tallhedarna i övre Da- 

 larne har jag ej varit i tillfälle att undersöka, men väl analoga hedar från 

 övre Lappland. Dessa hade ett råhumustäcke, som var 3 — 8 cm mäktigt, 

 rätt varierande och ganska torrt. I humusbildningshänseende föreföll 

 denna skogstyp att ganska nära överensstämma med vissa Vaccinium- 

 skogar. 



Den vanliga lavrika tallheden härskar som bekant ofta på torra sand- 

 och grusmarker samt i övre Norrland, Härjedalen och Dalarne även på 

 moränmarker. Den producerar ett mycket tunnt och tillika torrt humus- 

 täcke, i vilket man ej kan särskilja någon forna. Vanligen är det löst, 

 smuligt, I — 2 cm mäktigt. I risfläckar, som alltid förekomma i högre 

 eller lägre frekvens på tallhedarna, brukar det stundom vara någon cm 

 mäktigare. 



Med anledning av det ovan meddelade, borde man kunna vänta sig den 

 starkaste podsoleringen i mossrika skogar, särskilt av Myrtillustyp, samt 

 i övre Dalarnes Callunatyp, mindre stark i Oxalis-Majanthemumtypen, 

 Vacciniumtypen och de nordlappländska Myrtillns-ta\\heda.rr\a. och sva- 

 gast i de normala lavtallhedarna. 



För att kunna bedöma den inverkan som skogstypen verkligen har på 

 podsoleringen är det nödvändigt att söka klargöra i vad mån de olika 

 typerna äro beständiga. Om nämligen växlingar inträffa ofta, bleve det 

 ju fullständigt omöjligt att studera en speciell typs inverkan på mark- 

 profilen. 



Allbekant för varje skogsman är, att man genom en lämplig luckhugg- 

 ning kan förändra markbetäckningen till den grad. att där förut blåbärs- 



