[111] MARKSTUDIER 159 



Terrängen är plan pä de undersökta lokalerna, utan vågor eller dyner, 

 antydande gammal saiulflykt. Beståndet är ett tämligen glest restbestånd av- 

 tallar. Att döma av gamla stubbar har det tidigare varit en ganska tät tall- 

 hed. God föryngring finnes i större luckor. Några brandljud eller kolade 

 stubbar funnos ej, varför det ser ut som om heden på den undersökta platsen 

 ej brunnit under alltför sen tid. Heden är så gott som alldeles fri från gran. 

 Markvegetationen illustreras av följande anteckning: 



Calliiiia vidgaris, bildar tämligen tunnsådda fläckar. 



Empeti-niH nigrum, bildar fåtaliga fläckar. 



Arctostaphylos uva ursi, bildar enstaka fläckar. 



Vaccinium vitis idcea, spr. 



Cladina silvatica, raiigiferiiia och olpestris, ymn. 



Mossor saknas praktiskt taget. 



Råhumustäcket är tunnt, smuligt och cirka i — 2 cm mäktigt. 

 Blekjorden är i — 3 cm mäktig, i medeltal 2 cm. Den är något obestämt 

 avgränsad nedåt, påminnande om blekjorden, tavl. i b. Rostjorden är omöj- 

 lig att säkert skilja från den grågula, medelgrova sand, som utgör under- 

 laget. 



Då de flesta plana sandytor i Piteåtrakten, vilka ej stå under inflytande 

 av grundvatten från angränsande marker o. d., äro bevuxna med genuina 

 lav-tallhedar, där granen och mossorna synbarligen endast med stor svårighet 

 förmå intränga, kan man med sannolikhet sluta, att det på Pitholmsheden all- 

 tid härskat lavvegetation efter den första koloniseringen. Profilen kan da 

 anses vara uppkommen endast genom påverkan av den lavrika skogstypen. 



Tallhedar av liknande typ med mycket svag podsolering har iakttagits 

 vid Böle, nära Piteälvs mynning i den inre Pitfjärden, på en nivå av om- 

 kring 20 m över havet. 



På grundvalen av granskningen av de anförda ytorna, som alla äro 

 hämtade från väldefinierade skogstyper, och vilka man kan antaga verk- 

 ligen äro präglade av de skogstyper, som nu bekläda dem, torde man 

 kunna sluta, att olika skogstyper äga ett väsentligt olika podsolerande 

 inflytande, vilket sammanhänger med egenskaperna hos det råhumus- 

 täcke, som de producera. Likartade slutsatser kunde förut dragas av 

 undersökningarna å de mycket unga markytorna, fastän dessa vanligen 

 ej framvisade fullt bestämda skogstyper. Starkast podsolerande verkar 

 M3^rfi7/M.sassociationen, som också bildar den mest utpräglade råhumusen. 

 Oxa/wtypen podsolerar märkbart svagare. Allra svagast podsolerar en 

 typisk lavrik tallhed. Den bildar ett helt tunnt blek jordlager, som ej synes 

 på samma sätt skarpt avgränsat från rostjorden och humtislagret som ' 

 ilf3'r/j7/M.y-blekj orden. Rostjorden i lavheden är svagt färgad och går 

 knappast att särskilja från det limonitpigmenterade underlaget. Vacci- 

 «t«m-profilen står i alla avseenden emellan M3'/'^i//t/.yprofiIen och lav- 

 hedsprofilen. Även här är rostjorden ofta svår att avgränsa från under- 

 laget. Profilens sätt att utbildas i naturen motsvarar sålunda fullstän- 



