[113] MARKSTUDIER 161 



kunna konstatera ett tilltagande av podsolering-sgraden. Ytor från äldre 

 terrasser i Ragundadalen å en nivå av 140 — 150 m ö. h. visa sålunda en 

 ungefär lika stark podsolering (jfr yta 13). Även må nämnas en noga 

 undersökt mjälterrass av utpräglad Myrtillustyp nära Gerilåns mynning 

 i Indalsälven, Ragunda, som visade i genomsnitt 5 cm mäktig, askvit 

 blek jord och 7 cm:s rostjord. Vid jämförelse mellan kustområdet och 

 marker belägna väsentligt längre in i landet får man dock taga med i 

 räkningen, att klimatet därstädes bl. a. till följd av höjden över havet 

 möjligen är något g}mnsammare för podsolering. 



Även vid \"ästerbottenskusten har jag försökt finna den lägsta nivå 

 på vilken podsoleringen ter sig ungefär likartad med den å äldre marker. 



Å en terrass av fin älvsand å en höjd ö. h. av ungefär 15 m nära gamla 

 bruket vid Hörnefors finnes en vacker ung barrblandskog av utpräglad Myr- 

 tillustyp med 5 — 8 cm:s råhumus inklusive forna, en askvit blekjord av 5 — 10 

 cm:s mäktighet, underlagrad av 10 cm utpräglad, röd rostjord. — En morän- 

 yta av Myrtilliistyp vid Norrmjöleån å 15 — 20 meter över havet visar 7 — 8 

 cm skarpt utpräglad blekjord och 10—20 cm rostjord. Å en moränrygg från 

 samma plats å 20 — 25 m ö. h. förefinnes lokalt ända till 20 cm mäktig 

 blekjord. 



Podsoleringen var sålunda ganska stark å vissa lågt belägna ytor i 

 A^ästerbotten. Den normala M3'r^27/M.ypodsoleringen å höga nivåer i denna 

 landsdel illustreras av yta 2 med omkring 11 cm:s blekjord. Denna mäk- 

 tighet har jäg funnit typisk för ett flertal lokaler i Västerbotten. Skill- 

 naden mellan dessa marker och de anförda å 15 — 20 meter ö. h. belägna 

 är sålunda högst obetydlig. 



Vid Norrbottenskusten i Piteåtrakten kunna starkt podsolerade profiler 

 i sällsynta fall träffas redan vid 10 — 15 m ö. h. Det vore helt naturligt 

 om nivån för skenbart normal podsolering låge lägre här än i södra Väs- 

 terbotten, enär landhöjningen här försiggått något långsammare och vä.1 

 även klimatet mera gynnar podsolprocessen. Den normala Myrtillus- 

 podsoleringen å gamla marker är här stark med omkring 12 — 15 cm:s 

 blek jord, se kap. 7 och 11. 



Intressant är, att en tydlig tendens till starkare podsolering synes göra 

 sig gällande vid Västerbottens- och Norrbottenskusten jämfört med trak- 

 ten omkring Indalsälvens mynning. Denna tendens torde kunna till- 

 skrivas klimatets inflytande, enär vegetationen och topografien å jäm- 

 förda ytor varit likartade. 



Ehuru omsorgsfulla rekognosceringar gjorts i alla de här nämnda kust- 

 trakterna utan att någon skenbart normal granskogspodsolering å lägre 

 nivå än de kända kunnat finnas, får dock ej förglömmas, att svårigheterna 

 på grund av skogstypernas växlingar och andra faktorer äro stora. Det 

 får därför ej anses uteslutet, att framtida observationer kunna ådaga- 



II- Mtddel. från Statens Skogs/örsoksanstalt . Haft. '7. 



