164 O. TAMM [116] 



miga, finsancliga terrasser å 15 — 25 meters höjd över havet i trakten av 

 Bergefors, där ingen som helst skillnad i profilen kan upptäckas i Myr- 

 tillus-, Vacciniiim- och lavfläckar, vilka här alternera. Skogsbestånden 

 äro merendels luckiga, vanvårdade ungskogar, uppkomna efter intensiv 

 men planlös avverkning, och markvegetationen bestämmes up])enbarligen 

 i första hand av ljustillgången. 



Det förefaller sålunda, som om man / en undersökning av podsolerings- 

 graden helst i förening med en granskning av materialets kornstorlek å 

 unga, plana markytor har en viss möjlighet att bedöma om markvegeta- 

 tionen är av mera tillfällig karaktär, eller om den verkligen i C a j a n- 

 d e r s mening är av den typ, som motsvarar markens inre egenskaper. 

 Man kan i det senare fallet föreställa sig, att t. ex. efter en hård skogs- 

 brand eller en avverkning utan omedelbart åstadkommen föryngring vissa 

 grovsandigare delar av en i övrigt likformig yta längre bibehålla först lav- 

 vegetation och sedan VacciniunixegetaUon, innan de övergå till Myrtillus- 

 association, än ytans övriga delar. Detta upprepas i samma ordning efter 

 en ny brand eller avverkning. Härvid blir smånigom resultatet en märk- 

 bart svagare podsolering i de grovsandigare fläckarna, som tillika ofta 

 visa sig beväxta m.ed Vaccinutm- eller lavassociationer. 



Stort intresse tilldraga sig profilförhållandena i de lavrika tallhedarna. 

 Redan på erosionsterrasserna i Ragunda kunde visas, att blekjorden i 

 lavytorna var märkbart svagare utvecklad än i mossfläckarna. Att pod- 

 soleringen i lavhedarna går mycket långsamt bevisas av den typiska loka- 

 len från Pitholmsheden. Även framgår av undersökningarna å terras- 

 serna om.kring Indalsälvens mynning, att där lavfläckar förekomma i 

 V accininniy tor, podsoleringen ofta är mycket svagare än å dessa. 



Ytterligare några belysande exempel på den ytterst långsamt förlö- 

 pande podsoleringen i lavassociationer må anföras från !Medelpads- 

 kusten. 



En synnerligen typisk tallhed, sannolikt en gång uppkommen efter skogs- 

 brand, omkring 30 m ö. h. nära Vivsta varv, se fig. 11, visade en myckec 

 svag podsolering. I lavytorna var blekjorden i allmänhet i cm mäktig och 

 varierade mellan 0,5 och 2 cm. I ris- och mossfläckar är den något mäktigare, 

 i allmänhet omkring 2 cm. Rostjorden var städse mycket obestämd och svår 

 att skilja från det limonitpigmenterade underlaget. Podsoleringen var svagare 

 än å Pitholmsheden och syntes ej vara mycket starkare än å erosionsterras- 

 serna i Ragunda. 



Alla de anförda exemplen torde vid jämförelse med varandra visa, att 

 podsoleringen, särskilt blek jordsbildningen, går ytterst sakta i lavrika 

 tallhedar. Av betydelse är att det stundom å unga markytor låter sig 

 påvisas, att podsoleringen är starkare i möss- och risfläckar än i lavytor. 



