166 • O. TAMM [118] 



i olika associationer, vilka uppträda fläckvis blandade med varandra, tyda 

 på, att de olika fläckassociationerna kunna vara tämligen stabila under 

 avsevärd tid. Med ledning av siffror för podsoleringens hastighet, som 

 kunna härledas ur det ovan anförda materialet, måste man föreställa sig, 

 att det tagit minst ett eller två sekler för att utbilda de skillnader, som 

 t. ex. å den högsta terrassen nära Lövudden, Medelpad (se ovan), finnas 

 mellan lav- och mossfläckarna. 



De utförda undersökningarna ha givit vid handen att de olika skogs- 

 typerna verka i väsentligt olika grad podsolerande på marken, vilket sain- 

 m,anhänger med egenskaperna hos det råhumustäcke, som de alstra. Star- 

 kast podsolerande verkar Myrtillustypen, därnäst V acciniumtypen. Sva- 

 gast verkar lavtypen. Oxalis-Majanthemumtypen är en övergångstyp, 

 som antagligen verkar starkare podsolerande i den mån som den är rik 

 på Myrtillus nigra och därvid får en mera utpräglad råhumus. 



D. Podsoleringen å gamla marker. 



I. Mossrika skogstyper. 



Sådana marker, som existerat under hela den tidrymd, som förflutit 

 sedan den kvartära inlandsisen avsmält, förete en mycket större likfor- 

 mighet i markprofilens utbildning än de unga markerna. I det inre 

 Norrlands vidsträckta granterränger har sålunda markprofilen överallt 

 den typ, som beskrivits i inledningen, och på vilken ytorna i — 4, m. fl. 

 kap. 1 1 äro belysande exempel. Inom en och samma trakt är podsolerings- 

 graden i dylika granskogar i genomsnitt synnerligen likformig, där ej 

 topografien förorsakar or;egelbundenheter. Skillnaden mellan podsole- 

 ringsgraden i olika trakter skall i annat sammanhang (kap. 7) beröras. 



Några 'skillnader i podsoleringsgrad under olika fläckassociationer 

 kunna på gamla marker i allmänhet ej spåras. Icke heller brukar man 

 kunna skönja någon märkbar skillnad mellan skogar av Myrtillustyp och 

 Vacciniumtyp för så vitt de förekomma på en och samma geologiska av- 

 lagring, t. ex. en morän under topografiskt likartade förhållanden. Detta 

 är även helt naturligt. Vacciniumiypen är å moränmarken en mycket in- 

 stabil skogstyp, som ganska snabbt övergår i Myrtillustyp. Dess existens 

 beror på sådan mark mera av någon tillfällighet och det är ej den, som 

 satt sin prägel på marken. 



Där skillnaden mellan Myrtillus-skogen och Vaccinimn-skogen är för- 

 bunden med en skillnad i geologisk avlagring, finner man ofta olika pod- 

 soleringsgrad i de båda olika typerna. Sålunda fann jag podsoleringen 

 mycket svagare i Vacciniumtyp å älvsand i Älvsbyn, Norrbotten, än å 



