168 O. TAMM ^20] 



av en tallskog, som av allt att döma måste ha varit mossrik (jch förmod- 

 ligen överensstämde med nutidens bättre mossrika tallskogar i samma 

 trakter. Denna tallskog har fortfarit under den troligen omedelbart m- 

 trädande postglaciala värmetiden. Det är uppenbart, att podsoleringen 

 under sådana förhållanden måste ha börjat genast efter att marken blev 

 skogbeväxt, men den måste ha fortskridit betydligt långsammare än nu 

 för tiden, dels på grund av klimatets för processen i fråga mindre gynn- 

 samma beskaffenhet, dels på grund av att råhumustäcket i tallskogen sä- 

 kerligen aldrig blivit så mäktigt och så fuktigt som i nutidens starkt be- 

 skuggande granskogar. Att klimatet ej rent av omöjliggjorde podsolerin- 

 gen synes mig framgå av att i den trakt av Sverige, som för närvarande 

 har det aridaste klimatet, som bör vara minst lämpligt för podsolering. 

 Kalmartrakten, finnes en tydlig podsolering på sådana lokaler där moss- 

 rik barrskog av Myrtillustyp är utbildad. Detta har jag haft tillfälle att 

 iakttaga på de fluvioglaciala sandfälten i trakten av Vassmolösa, söder 

 om Kalmar. Så varmt och torrt som för närvarande i Kalmartrakten har 

 väl aldrig klimatet i det inre Norrland varit någon tid efter istiden. 



Först efter granens utbredning och den kort därefter inträdande post- 

 glaciala klimatförsämringen torde förhållandena blivit lika de nuvarande. 

 Denna grantid kan enligt Sandegren uppskattas till tre å fyratusen 

 år och den tid, då klimatet varit ungefär som det nuvarande till ungefär 

 tvåtusenfemhundra år. Enligt Gunnar Anderssons uppfattning 

 skulle denna så kallade klimatiska nutid varit omkring fyratusen år. 



H a 1 d e n s noggranna undersökningar av torvlager på olika nivåer vid 

 Hälsinglandskusten sammanställda med tillgängliga uppgifter om landhöj- 

 ningen antyda att granens ålder i Hälsingland är tre å fyratusen år. 



Efter granens invandring fingo skogseldarna stor betydelse såsom vä- 

 sentlig återhållande faktor vid granskogarnas försök att uttränga tall- 

 skogarna. Under den klimatiska nutiden torde vi sålunda i stort sett på 

 en och samma mark omväxlande haft perioder av Myrtillus-granskog med 

 starkt utvecklad råhumus och av skogseldar förorsakade perioder med 

 mer eller mindre tall-björkblandad skog och en tunnare och mindre ut- 

 präglad råhumus. Enligt Nilsson (1897, sid. 152) bör granen efter 

 två till trehundra år efter en brand åter ha vunnit herraväldet å en 

 gra:nskogsbränna i Norrbotten. Längre söderut går utvecklingen fortare. 

 Med hänsyn härtill kan man våga en förmodan att grantiderna represen- 

 tera den större delen av de årtusenden, som den klimatiska nutiden varat. 

 Under sådana förhållanden har marken under större delen av det nämnda 

 tidsavsnittet stått under inverkan av ett råhumustäcke med ungefär 

 samma egenskaper som det nuvarande. 



Man kan av ovanstående sluta sig till, att det aldrig existerat något 



