[125] MARKSTUDIER 173 



skiktens sammansättning överensstämma med de övriga analyserade pro- 

 filerna; möjligen är den tunnare blekjorden i tallhedarna en smula star- 

 kare urlakad än i övriga skogstyper. 



Stundom kan inträffa, att en tallhed kan ha mycket tunn blekjord, 

 2 — 3 cm, men i övr.igt en profil mera lik en Myrtillusprofil med tydlig 

 rostjord. Alla upptänkliga övergångar mellan denna typ och den förut- 

 nämnda finnas, och från den starkare podsolerade typen finnas i sin 

 tur alla övergångar till den ordinära Myrtilluspodsoleringen. 



Ett exempel på övergång mellan den svagast podsolerade profiltypen och 

 den starkare visade en tallhed på fin glacifluvial sand vid Kalakmele, Jokk- 

 mokk, på södra stranden ov Stora Lule älv, Råhumusen är i — 4 cm mäktig. 

 Härunder ligger en i genomsnitt 4 cm mäktig, gråvit blekjord, ej alldeles 

 skarpt avgränsad nedåt. Därunder finnes på somliga punkter en tydligt 

 markerad, 10 cm tjock rostjord, som nedåt småningom övergår i underlaget. 

 Å andra punkter är rostjorden ytterst otydlig. 



En övergång från stark tallhedspodsolering till Myrtilluspodsolering visade 

 marken å Åsträskbergets platå, Jörn. Råhumustäcket är 2 — 4 cm. Blekjordeu 

 är i medeltal 9 cm skarpt utpräglad, askvit. Rostjorden 7 — 20 cm mäktig, 

 klart roströd, stundom med ortstensklumpar. Moderavlagring: normal morän. 

 Myrtilluspodsoleringen i samma trakt karaktäriseras av 10 — 11 cm:s mäktig 

 blekjord. 



Med hänsyn till markprofilens utseende och podsoleringsgrad kunna 

 tallhedarna indelas i två, i flera trakter tre grupper. Dessa senare trakter 

 äro sådana, där den allmänna podsoleringsgraden i typiska Myrtillus- 

 skogar är hög med minst omkring 10 cm mäktig blek jord (se kap. 7). 



Den första gruppen innefattar de svagast podsolerade och har en hlek- 

 jord av i — 4 cm:s medelmäktighet. Vanligast är 1—2 cm. Skiktets ut- 

 bildning är mycket likformig; den är ofta grå av inblandade humus- 

 beståndsdelar och rätt obestämt avgränsad såväl mot humuslagret som mot 

 rostjorden. Denna är mycket svår att skilja från det alltid ganska starkt 

 limonit färgade underlaget. Den ter sig snarast som en något starkare 

 (färgad), 3 — 4 dm mäktig övre zon av underlaget. Ortsten förekommer 

 aldrig. Blek jorden ter sig ofta vid ytligt påseende så svagt utvecklad, 

 att den t. o. m. kan undgå uppmärksamhet. Icke desto mindre är den 

 i mycket hög grad kemiskt vittrad, snarare mer än M3;r/i7/M.y-blekjord, 

 såsom analyserna i kap. 11, yta 7-»visa. Denna yta är i alla avseenden 

 karaktäristisk för profiltypen i fråga. Denna liknar fullkomligt den mark- 

 profil, som enligt det i det föregående meddelade är vanlig på tallhedar å 

 markytor av relativt ung ålder, särskilt i sådana fall, där man kan förut- 

 sätta, att intet annat växtsamhälle än en mycket torr tallhed någonsin 

 har funnits. Pitholmsheden och heden vid Vivsta varv (se ovan) ha 

 dylik profiltyp, ävensom de ytterligt svagt podsolerade tallhedarna å eror 

 sionsterrasserna i Ragunda. Då, som nedan skall visas, denna profiltyp 



