174 O. TAMM [126] 



troligen står i nära samband med en lavrik markvegetation, benämnes 

 den i det följande lavpodsol. 



Den andra tallhedsgruppen har en starkare podsoleringsgrad än den 

 första. Blekjordens medelmäktighet är j — 8 cm, vanligen 4 — y em. 

 Skiktet ifråga är askvitt och relativt skarpt avgränsat såväl från humus- 

 täcket som rostjorden. Kostjorden är klart roströdgul till färgen och är 

 utbildad som ett tydligt skikt, som i sin övre, typiska del mycket väl 

 kan skiljas från underlaget. Stundom förekommer ortsten. Podsolerin- 

 gen visar samma oregelbundenheter i smått, som i inledningen och kap. 3 

 beskrivits. I sin allmänna habitus skiljer sig profilen ej säkert utom i 

 avseende på råhumuslagrets egenskaper från Myr til lusprofilen. Endast 

 blekjordens mäktighet, d. v. s. podsoleringsgraden, skiljer bestämt profil- 

 typen i vissa trakter från Myrtilluspodsolen. Denna senare har även 

 vanligen något mörkare färgad rostjord. 



Den tredje tallhedsgruppen har stark podsolering med i medeltal över 

 åtta cm mäktig, skarpt askvit blekjord, klart roströd till roströdgul 

 rostjord, som stundom är utbildad som ortsten. Profilen skiljer sig ej 

 nämnvärt från iV/vr/i7/2/.fpodsoleringen i samma trakt, utom möjligen däri, 

 att rostjorden ej är fullt så starkt färgad som den plägar vara i MyrtiUus- 

 mark. 



Den första gruppen tallhedar finner man städse utbildad på torra loka- 

 ler. Sålunda täcka d^dika hedar väldiga arealer utmed älvarna, särskilt 

 de västerbottniska. Älvsanden, som merendels bildar plana deltaterrasser 

 och äger stor mäktighet, är en av de torraste moderavlagringar som fin- 

 nas. Detsamma gäller de flesta glacifluviala bildningar, rullstensåsar, 

 sandterrasser och andra sandfält. Alla dessa jordslag bestå av mycket ge- 

 nomsläppligt material av stor mäktighet, varför grundvattnet, utom i 

 åsgropar och andra svackor, ligger på ett stort djup i marken. Någon 

 gång, ehuru sällan, kan man finna tallhedar av denna grupp utbildad å 

 morän; det är då alltid å lokaler, som av en eller annan anledning äro 

 särskilt utsatta för torka. 



Ett exempel härpå utgör sydsluttningen ned mot Lule älv å norra stranden 

 vid landsvägen Murjek-Vuollerim. Här finnas små kullar, på vilkas platåer 

 marken är plan och sålunda tillåter en jämförelse av markprofilen med andra 

 lokaler. Vegetationen är en mycket lavrik, lelativt Ijungfattig, nästan mossfri 

 tallhed. Blekjorden är i — 2 cm mäktig och rostjorden mycket otydlig. Moränen 

 är sandig. 



På mjäla och fin. mjälig sand finnas i Norrbotten ofta tallhedar med 

 otydlig f>odsolering. Markprofilen förefaller här i viss mån påverkad av 

 uppfrysningsfenomen, varom ytstrukturen stundom bär vittne (se kap. 

 3:B2). Tallhedarna ifråga äro ej speciellt torra; de kunna ej utan vidare 

 jämföras med noimall lavpodsolerade marker. 



