l133] markstudier 181 



att jag' inom alla de tre podsoleringsgrupperna funnit såväl täta och lätt- 

 föryngrade som glesa och svårföryngrade tallhedar. Sålunda äro de 

 vidsträckta älvsandstallhedarna i trakten av Vindeln, som ha typisk lav- 

 podsolering, relativt täta och lättföryngrade. Den likaledes lavpodsolerade 

 Skaiteheden är däremot i högsta grad svårföryngrad. Den medelstarkt 

 podsolerade tallheden vid Fagerheden är svårföryngrad (se H e s s e 1- 

 m a n, 1910, 1917 c), däremot den starkt podsolerade delen av densamma 

 intill kronoj ägarebostället lättföryngrad. Exemplen gälla alla likartade 

 plana, medelgrova sandmarker. Enligt analyserna, yta 6 och 7, är sanden 

 i \'indeln och Fagerheden därtill kemiskt alldeles likvärdig. 



Det är således uppenbart, att det ej är samma eg-enskaper hos humus- 

 täcket, som orsaka podsoleringen och det tillfälliga goda eller dåliga mark- 

 tillståndet. Föryngringsförhållandena påverkas i hög grad av humusen? 

 förhållande till bakterielivet (enligt Hesselman), podsoleringen av 

 dess mäktighet och fuktighetsgrad. 



Medan sålunda tallbeståndets egenskaper i det nämnda avseendet ej 

 visa något tydligt sam.band med podsoleringsgraden, så äro förhållandena 

 annorlunda beträffande den övriga växtlig-heten. Ovan har redan om- 

 talats, att de mera fuktiga, ljungrika lallhedstyperna pläga visa stark pod- 

 solering. Frågan gäller då närmast, om man inom grupperna i och 2, 

 de svagt och de medelstarkt podsolerade, kan urskilja några olikheter i 

 vegetationen. I övre Norrland (d. v. s. norr om Ångermanälven) är detta 

 med säkerhet fallet. Här nedan meddelade exempel och slutsatser gälla 

 denna del av undersökningsområdet. För att bedöma motsvarande för- 

 hållanden längre söderut saknas tills vidare tillräckligt material. Frågan 

 kompliceras f. ö. här av att landet under längre tid varit isfritt och dess- 

 utom många tallhedar söderut äro mindre stabila än i området norr om- 

 Ångermanälven. Tallheden spelar ej heller i södra Norrland, Bergslagen 

 och Värm.land alls den roll, som i övre Norrland. 



Beträffande granens förekomst på tallhedar i övre Norrland, råder en 

 påtaglig skillnad mellan de svagast podsolerade (lavpodsolerade), torra 

 och de medelstarkt podsolerade, något fuktigare tallhedarna, oberoende 

 av om marken är lättföryngrad för tall eller ej. På de lavpodsolerade 

 hedarna saknas granen praktiskt taget eller förekommer sällsynt, i mycket 

 tynande exemplar, även om den rikligt finnes i trakten för övrigt, medan 

 den på de andra alltid förekommer, om ock oftast i låg frekvens och trög- 

 växande tillstånd. Visserligen skulle denna tydlig-a olikhet mellan de 

 båda tallhedstyperna kunna tänkas uteslutande bero på skogsbränder, som 

 oftare böra ha härjat de torra, vanligen i stora arealer sammanhängande 

 sandtallhedarna än de något fuktigare, av våtare sänkor här och var ge- 

 nomdragna moräntallhedarna. Om en lavpodsolerad tallhed övergår i en 



