1S4 O. TAMM [136] 



ståndortsanteckningar från Jörn och Fagerheden, se även yta 6. Dessa 

 äro i allo betecknande för en stor mängd tallhedar av liknande typ. Bland 

 risen tillkomma å dessa fastän i mycket låg frekvens Myrtillus nigra. 

 Även förekomma Lyco podium couiplonatum och Myrtillus nliginosa. Mos- 

 sorna äga ofta frekvensen fläckvis spridd eller strödd, och bestå av Hylo- 

 comiuin parictinum, Polytrichuni- och Dicramimarter. I de nordligare 

 telägna hedarna tillkommer bland risen som ett nästan konstant element 

 Lcduui palustrc. Denna växt, vars förekomst i norrbottniska tallhedar 

 beskrivits av \' e s t e r 1 u n d (1892) kan dock träffas på hedar med lav- 

 pbdsolering. Den viktigaste skillnaden från de lavpodsolerade hedarna är 

 emellertid ett högst anmärkningsvärt tilltagande av risens och mossornas 

 allmänna frekvens. Särskilt ljungen blir ofta ganska riklig. Fig. 17 åskåd- 

 liggör markvegetationen å en medelstarkt podsolerad, typisk tallhed. Till 

 denna grupp kan för övrigt, såsom förut nämnts, även räknas den blå- 

 bärsrika hedtypen från nordliga Lappland. 



Humustäckets mäktighet i de olika tallhedstyperna följer noga mark- 

 vegetationen. I lavfläckar är det i regel blott i — 2 cm mäktigt. I ris- 

 och mossfläckar kan det däremot bli 3, 4 cm och mer. Humustäcket blir 

 då i genomsnitt väsentligt mäktigare i en ris- och mossrikare hed än i 

 en fattigare, även om. det i enskilda lavfläckar har ungefär samma mäk- 

 tighet å bägge typerna. 



Tydligt är, att de uicdclstarkt podsolcrade sand- och moränhedarna 

 äro rikare på gran och en mera hvmushildande markvegetation än de 

 svagast podsolerade. Om man studerar olika hedar inom den förra grup- 

 pen, finner man ofta, att de svagare podsolerade inom denna äro relativt 

 fattiga på gran, de starkare podsolerade rikare. I Jörntrakten och å 

 platån sydost om Alurjek station voro exempelvis tallhedarna relativt 

 granfattiga och hade tunn blekjord; däremot omkring Paijerim-Koskats 

 och Tårrajaure granrikare och starkare podsolerade. 



Där en tallhed av en viss podsoleringsgrad övergår i en annan med 

 mäktigare blek jord, ökas så gott som alltid granens frekvens. Detta 

 ^•ar ytterst slående å Fagerheden, som å flere ställen visade fuktigare 

 och starkare podsolerade ytor. På dessa funnos talrika, ganska vackra 

 granar. 



Alla dessa iakttagelser kunna knappast bero på tillfälligheter, utan 

 torde sammanhänga med att granen, risen och mossorna befordra bild- 

 ningen av en råhumus, som verkar starkare podsolerande än de rena 

 lavassociationerna. I de torraste, risfattigaste tallhedarna är, som förut 

 påpekats, profilen mycket lik profilen i iavassociationer å geologiskt ung 

 mark. Det faller sig då naturligt att anse den nuvarande lavpodsoleringen 

 vara ett resultat just av en risfattig iavvegetation. De rena lavassociatio- 



