190 O. TA.MM [142] 



KAP. VI. 



Om ortstensbildning. 



Ortstensbildningen liar varit det moment i podsoleringen, som tidigast 

 och i högsta grad tilldragit sig såväl forskares som praktiska skogsmäns 

 intresse. Sålunda förekomma spridda uppgifter i den svenska skogslit- 

 teraturen om iakttagelser av ortstensförekomster. Jfr t. ex. A 1 b. Nils- 

 son (i 901, s 31), som upptager den folkliga benämningen malmbotten på 

 ortsten. Även må anföras af Z e 1 1 é n (1905). De flesta forskare, vilka 

 ägnat podsoleringen mera ingående intresse, ha även sökt utreda 

 och förklara ortstensbildningen. Det är därför onödigt att här upprepa 

 en översikt över hithörande litteratur, utan må hänvisas till den som 

 meddelats i kap. 4 o. 5. Senaste föreliggande sammanställning av åsik- 

 ter angående ortstensbildningen härrör från Ehrenberg (1918, sid. 

 381 — 406). Denne betraktar ortstenen som ett slags utpräglad rostjords- 

 bildning och anser rostjord således vara ett förstadium till ortsten. För 

 hans uppfattning av rostjorden har redogjorts i kap. 4. Han anser, att 

 sedan väl en impuls givits till rostjordsbildning uppkommer småningom 

 ortsten genom podsoleringens allmänna fortskridande. 



Att E liren bergs förklaring av rostjordens uppkomst och därmed 

 även av ortstenens ej kan vara tillämplig på nordsvenska förhållanden 

 framgår av mina undersökningar angående podsoleringen å unga mark- 

 ytor (kap. 5:A). Studiet av ortstensbildningen i Norrland har i stället 

 fört mig till en i mångt och mycket från den gängse uppfattningen avvi- 

 kande åskådning. 



Medan ortstenen i Norrland tills relativt nyligen ej tilldragit sig forsk- 

 ningens intresse, har den sedan länge varit känd av befolkningen i många 

 orter. Vid dikesgrävningar för jordbruksändamål kom man nämligen 

 stundom i beröring med ortstenslager, vilka i enstaka fall voro till olägen- 

 het vid odlingen. Särskilt i Väster- och Norrbotten är ortstenen väl 

 känd och har av lantbefolkningen erhållit olika, delvis mycket träffande 

 benämningar. Sålunda har jag i de nämnda landskapen hört benämningar- 

 na eräl, eräljord, skcnhälla och röd pinnnio. De båda sistnämnda karaktäri- 

 sera ortstenens egenskaper synnerligen väl. Skenhälla avser tydligen de 

 mera fasta, sammanhängande bankar, som stundom förekomma i finsan- 

 diga, för odling lämpliga sediment. 



