192 O. TAMM [144] 



i varje fall ej i en grad motsvarande det tidsödande arbetet. En kemisk 

 undersökning av ortstenar måste därför inriktas på att studera bindo- 

 medlets egenskaper. I dettas natur och mängd ligger nämligen ortstenens 

 egenskaper som ortsten betraktad. 



Att exakt bestämma mängden kiselsyra och aluminium i en ortstens 

 bindemedel är för närvarande omöjligt. Att bestämma limonit och humus 

 går däremot synnerligen lätt enligt i kap. i:C angivna metoder, och 

 torde även vara det väsentliga. Med anledning härav har jag analyserat 

 ett antal ortstenar av olika typer på limonit och humus, varjämte jag 

 även undersökt dem angående deras förhållande till kokande, utspädd 

 ammoniak. 



Resultatet av kemiska ortstensundersökningarna framgår av kap. 1 1 :G. 

 Det visar sig att de järnrikaste ortstenarna också äro mycket livligt rost- 

 röda. Färgen avtager sedan alltmera med halten limonit och humus; de 

 på dessa ämnen fattigaste ortstenarna ha ungefär samma ljust gulbruna 

 färg som vanlig sand eller oxiderad morän. ' Aid en mera betydande 

 hum.ushalt blir färgen först smutsigt rostbrun och vid högre humushalt 

 allt mörkare till brunsvart. Det är sålunda lätt att med blotta ögat skilja 

 de humusrika, de järnrika och de på bindemedel fattiga ortstenarna frårj 

 varandra. I tveksamma fall kan ammoniakprovet göra goda tjänster. 



Det intressantaste resultatet av den kemiska undersökningen av olika 

 ortstenar är, att dessa med avseende på halten av sådana beståndsdelar, 

 som kunna verka sammankittande ej avvika märkbart från rostjord och 

 vissa andra fullkomligt lösa, jordiga markskikt. De normalt järn- och 

 humusrika såsom nr 91, 123, 70, 120, 114, se kap. 1 1 :G, motsvaras av 

 normala rostjordsskikt av lika hög limonit- och humushalt. De humus- 

 rikaste motsvaras av anrikningshorisonter i humuspodsoler med alldeles 

 likartad halt utflockad humus. Analyser av sådana skola framdeles publi 

 ceras. De järnrikaste äga slutligen också sin motsvarighet i fullkomligt 

 lösa, jordiga anrikningshorisonter, som bildats genom uppstigande grund- 

 vatten, s. k. gleybildningar, vilka kunna innehålla ända till 60 % limonit 

 utan att på något sätt vara förhårdnade. De på bindemedel fattigaste 

 ortstenarna såsom nr loi och 86 innehålla så föga därav, att de kemiskt 

 ej mycket skilja sig från oförändrad sand eller morän. 



Man finner med andra ord att halten av utflockade kolloidala bestånds- 

 delar i ortstenarna varierar inom precis samma gränser som halten av 

 motsvarande ämnen i rostjord och liknande lösa bildningar. Man är 

 härav berättigad att sluta, att det ej direkt beror på hur stor mängden 

 utflockade kolloider är, om ett markskikt blir ortsten eller ej. Ortstens- 

 l)ildning behöver tydligen ej vara en senaie fas av rostjordsbildning, utan 

 den senare processen kan mycket väl fortsätta obegränsat utan att g.^ 



