[145] MARKSTUDIER 193 



upphov till ortsten. Man skulle eljest ha väntat sig-, att en rostjord vid 

 betydligt ökad tillförsel av kolloider småning-om måste övergå till ortsten, 

 en tanke, som tydligtvis föresvävat ett stort antal forskare på hithörande 

 område. Man måste i stället antaga, att under norrländska förhållanden 

 ortstensbildningen och rostjordsbildningen äro två från varandra skilda 

 faser av en och samma anrikningsprocess, vilka kunna ersätta varandra, 

 efterträda varandra eller äga rum samtidigt. Skillnaden mellan dem 

 är huvudsakligen av kvalitativ art och den ena är ej att betrakta som 

 en direkt intensifiering av den andra. 



Man frågar sig då givet vad som egentligen åstadkommer ortstenens 

 hårdhet och sammanhållning. På detta spörsmål har det tyvärr ej varit 

 mig möjligt att giva tillfredsställande svar. Sannolikt beror hårdheten 

 väsentligen på den inre struktur, som de utfällda kolloiderna äga. Olika 

 elektrolytkoncentrationer påverka de kolloidala partiklarnas storlek på 

 så sätt att vid ökade elektrolytkoncentrationer bringas mindre partiklar 

 att sammansluta sig till större. Vid minskning av elektrolythalten kunna 

 aggregaten åter upplösa sig. Det är mycket sannolikt, att de utflockade 

 ämnenas fysikaliska egenskaper sammanhänga med de kolloidala partik- 

 larnas storlek, och måhända skulle problemet kunna studeras experimentellt 

 medels kolloidkemiska metoder. 



Ortstenafnas mekaniska och fysikaliska egenskaper variera emellertid 

 i viss mån med bindemedlets natur. De starkt humösa äro sålunda i regel 

 ganska lösa. Ofta ha de en skivformig eller grovt klumpformig utbild- 

 ningsform och gå då lätt sönder i skivor av ungefär i cm:s tjocklek, resp. 

 klumpar. Exempel nr 125, 112 kap. ii:G. Vid kokning med ammoniak 

 sönderfalla de mycket hastigt och bilda en mycket mörk lösning. Allra 

 hårdast äro vanligen de på limonit mycket rika ortstenarna såsom nr 100 

 och 84. Emellertid kunna alla de mer eller mindre humösa och limonit- 

 rika mellantyperna förete alla tänkbara grader av hårdhet från en medel - 

 hård sandstens, som ej ulan hammare kan slås sönder, till vid beröring 

 halvt sönderfallande klumpar. Härvid är säkerligen ortstenens moder- 

 avlagring av största betydelse. Är denna en från början hårt packad 

 bottenmorän, l)lir ortstenen, om ock fattig på bindemedel mycket fast. 

 Ett exempel härpå är nr 124 från Älvdalen, Dalarna (se vidare nedan). 

 I allmänhet syntes moränerna i Älvdalen vara av den beskaffenhet att 

 kunna alstra hårda ortstenar; dock gällde detta ej om humusortstenar, 

 som även här äro lösa. Där på bindemedel fattiga ortstenar äro utbildade 

 i sand, äro de vanligen lösa. Exempel på dessa typer äro nr 120, 89, 102. 

 Ortstenarnas struktur är i regel lik en lös sandstens. Där moderavlag- 

 ringen visar skiktning, återfinnes denna i ortstenen. Även i övrigt är 

 strukturen beroende på moderavlagringens ursprungliga struktur och 



13- Meddel. från Stateits Skogs/orsöksansiali. Haft. 17. 



