[147] MARKSTUDIER 195 



Om vattnet, som åstadkommer en ortstensbildning-, endast är på platsen 

 fallen nederbörd, som rör sig huvudsakligen rätt nedåt, uppkommer den 

 typ ortsten, som i kap. i :B blivit benämnd autokton. Den motsvarar 

 normala rostjordsskikt och finnes i en normalt podsolerad profil. Om 

 däremot vattnet transporterats en betydande väg i horisontal led, innan 

 det föranleder ortstensbildning, benämnes ortstenen allokton. Den allok- 

 tona ortstenen kan utbildas på tvenne olika sätt. Endera strömmar vatt- 

 net mera ytligt och rinner så ned i marken, genomträngande dess övre 

 lager. Det kan då uppkomma en podsolprofil, som ofta äger en ahdeles 

 abnormt hög podsoleringsgrad. Under en särdeles tjock blekjord kommer 

 en mäktig ortstensbank. Eller också strömmar vattnet fram djupare ned 

 i marken och sammankittar där mineralkornen till ortsten uteslutande 

 med hjälp av de beståndsdelar, som medförts i vattnet. På samma sätt 

 som dessa båda ortstenstyper kunna även ej förhårdnade, rostjordsartade 

 skikt uppkom.ma. I det förra fallet blir det en abnormt mäktig rostjord. 

 I det senare fallet uppkomma rostfärgade skikt, som äro vanliga i för^- 

 sumpade marker och som benämnas gleybildningar (se kap. i:B), vilka 

 jag hoppas få beskriva i ett kommande arbete. Även den ortsten, som 

 är bildad på detta sätt kan kallas en gleybildning, men beskrives lämp- 

 ligen här i samband med övriga ortstenstyper. Endast den autoktona 

 ortstenen kan uppträda regionalt å arealer av större omfattning. Till 

 denna kategori höra säkerligen de flesta ortstenar, som förekomma på de 

 danska och nordtyska hedarna. Endast den autoktona ortstenen kan 

 därför ha någon större betydelse ur skoglig synpunkt. Den alloktona 

 ortstenen uppträder lokalt, vanligen i närheten av försumpningar och torv- 

 marker, vilka magasinera vatten, rikt på upplösta humusämnen, som för- 

 anleda vittring av mineralen endera i torvmarkens botten eller i dess 

 omgivningar. Den alloktona ortstenen blir nästan alltid av större mäk- 

 tighet än den autoktona och ofta rikare på sammankittande beståndsdelar, 

 men då den aldrig förekommer över större arealer, får den ringa praktisk 

 betydelse i stort sett. Vetenskapligt sett erbjuder den dock mycket av 

 intresse, enär den ger tillfällen att studera, huru synnerligen fast och 

 sammanhängande, mäktig ortsten inverkar på skogen, vilket är av värde 

 även för bedömande av den autoktona ortstenens betydelse. Som natur- 

 ligt är, förekommer den alloktona ortstenen vida oftare i genomsläppliga 

 sandlager än i moräner. I dessa senare synes den ej heller nå den mäk- 

 tighet och den intensitet i utbildningen som i sand och grus. Detta är 

 naturligt, då den är beroende på relativt vattenrika grundvattenströmmar, 

 vilka i morän möta stort motstånd. 



Såväl autokton som allokton ortsten kunna utbildas som järn- eller 

 humusortsten. Humusortsten uppkommer alltid i fuktiga lägen under 



