[149] MARKSTUDIER 197 



än i övriga profiltyper; koUoiderna synas utf lockas inom ett i vertikal 

 led större område än i övriga podsoltyper. Måhända föreligger på grund 

 härav ingen tendens till ortstensbildning i dessa marker. Måhända pro- 

 ducerar ej lavvegetalionen de humusämnen som äro nödvändiga för upp- 

 komsten av ortsten. 



På unga marker träffas ytterst sällan ortsten. Dock har jag funnit 

 början till sådan i ett fall på en mycket ung yta, nämligen nr 1 1 (se kap. 

 ii:A) i Hörnefors, Västerbotten å en nivå av 2 — 3 m över havet. Här 

 hade utbildat sig små rostfärgade kkimpar, som dock lätt kunde tryckas 

 sönder med fingrarna. Någon hållpunkt för bedömande av ortstensbild- 

 ningens hastighet har därför ej kunnat erhållas. De klimatiskt relativt 

 gynnsamma kusttrakterna äro överhuvud taget olämpliga för ortstens- 

 bildning. Med hänsyn till podsoleringens allmänna gång vill man gärna 

 föreställa sig, att ortstensbildningen också är en långsam process, men 

 bevis för detta äro svåra att få. Den omständigheten, att det på kolloider 

 anrikade skiktets hårdhet ej beror direkt på kvantiteten av sådana be- 

 ståndsdelar, tillåter möjligen även ett antagande, att ortstensbildningen i 

 för densamma gynnsamma fall kan gå ganska hastigt. R a m a n n (1886 a) 

 har ådagalagt, att ortstenen i Nordtyskland fort återbildas, när den ge- 

 nombrutits av rötter och redskap, men detta är även naturligt i de fall, 

 som han beskrivit; de åstadkomna hålen i det befintliga ortstenslagret bli 

 här avledare för vatten från ett betydande område och tillförseln av sam- 

 mankittande beståndsdelar måste bli mångdubblad. Av de uppgifter att 

 döma som föreligga hos P. E. Muller (1887) m. fl. (jfr historiken i 

 kap. 5) kan man under loppet av en skogsgeneration på sin höjd spåra en 

 första börjande tendens till ortstensbildning när förhållandena för den- 

 samma äro särskilt gynnsamma. Ett detalj studium av norrländska ort- 

 stensförekomster (se nedan) talar snarare för att ortstensbildningen är 

 en långsam process. Det vore eljest svårt att förstå, att den ej har större 

 omfattning än den faktiskt har å sådana ytor, där starkt utpräglad ortsten 

 verkligen finnes. 



2. Ortsten i mossrika skogar. 



I mossrika barrskogar, speciellt» M3'r////n.y-granskogar, plägar ortstenen 

 vara rostfärgad. Dock varierar graden av färgning från mycket ljus till 

 ganska mörkt brun. Starkare färgade varieteter äro även rikare på sam- 

 mankittande beståndsdelar, särskilt humus och limonitiskt järn. Sålunda 

 varierar humushalten i ortstenar av denna typ (se kap. 1 1 :G) från 0,41 % 

 till 3,13 %; i svagt försumpade marker går den upp till cirka 10 %. 

 Limonithalten (beräknad som Fe.^Og) varierar i de undersökta proven 

 från 0,23 ( dock i undre delen av en ortstensbank) till cirka 1,6 %. 



