198 O. TAMM [150] 



En ur skogens synpunkt säkerligen gynnsam omständighet är att ort- 

 stenen, även då den är utbildad som stenhårda bankar, aldrig bildar sam- 

 manhängande lager över större ytor. Det finnes alltid ortstensfria punk- 

 ter och mellanrum, i vilka rötter och vatten nedtränga. Där ortstenen är 

 hård, är den eljest ett ogenomträngligt hinder för de rötter, som vilja gå 

 ned på djupet i marken. Denna ständiga variation i ortstenens utbild- 

 ning sammanhänger nog i moränmarker till någon del med dessas mikrore- 

 lief och ur vattenavledningssynpunkt mycket ojämna beskaffenhet, men 

 även å sand äro autoktona ortstenslager sällan sammanhängande. 



Ortstenen förekommer i allmänhet nära under blek jorden. Ofta är det 

 emellertid en två till fem cm:s övergångszon av mera rostjordsartad ka- 

 raktär mellan blek jorden och det utpräglade ortstenslagret. Då blekjorden 

 i allmänhet är lo — 15 cm mäktig, ligger det hårda ortstenslagret sålunda 

 på cirka tjugo cm:s djup eller mer under mineraljordens yta, cirka 30 cm 

 under markens, om humuslagret medräknas. 



Någon skadlig inverkan på skogen torde ortstenen då den förekommer 

 i spridda klumpar knappast kunna tänkas förorsaka. Däremot ställer sig 

 saken måhända annorlunda när hårda, mäktiga ortstensbankar föreligga. 

 Emellertid har granen som bekant städse ett ytligt rotsystem, varför olä- 

 genheterna av ortstenen för densamma ej äro så stora, som eljest skulle 

 varit fallet. Ortstenens översta, lösare del är ofta invänd med talrika fina 

 rötter. Här finnes uppenbarligen tillgång till näringsämnen. Då blek- 

 jorden ej på långa vägar är uttömd på för vegetationen värdefulla minera!, 

 vilka dessutom ständigt äro underkastade vittring (se kap. 4:62) är det 

 svårt att förstå, att granarna genom ortstenens inverkan skulle bli av- 

 stängda från möjlighet till näringsupptagande. Ej heller kan man gärna 

 föreställa sig, att skogen lider alltför mycket genom att vattnet stagnerar 

 ovan ortstenen, ty alltid finnas ju talrika ortstenfria punkter, där det kan 

 avrinna och där rötter tränga ned. Ett tecken på försvårad vattentrans- 

 port är om blekjorden i sin undre del blivit impregnerad med limonit 

 (jfr yta i, kap. ii:A), men detta fenomen är ytterst sällsynt. Om också 

 ortstenen delvis hindrar underifrån uppstigande grundvatten, så torde 

 därigenom knappast någon ödesdiger olägenhet bli följden, om blott till- 

 räckligt med näringsämnen produceras ovan ortstenen. 



Förhållandena i övre Norrlands granskogar äro sålunda mycket olika 

 de ortstensmarker, som beskrivits från de danska hedarna av många för- 

 fattare. Det är att märka, att blek jordslagret i de norrländska ortstens - 

 markerna är mångdubbelt rikt på förråd av växtnäringsämnen, jämfört 

 med motsvarande lager på de nordtyska ortstensmarkerna (enl. Ra- 

 manns analyser, 1886 a). Därtill kommer att bottenmoränen ofta, bort- 

 sett från all ortstensbildning, är så hård och svårgenomtränglig, att skiil- 



