222 O. TAMM [174] 



största omfattningen. Någon olägenhet för skogen av dem har ej kunnat 

 spåras trots att ortstenarna mången gång bilda mäktiga, sammanhängande, 

 för rötter fullkomligt ogenomträngliga bankar, överlagrade av mäktig 

 blekjord. Under sådana förhållanden torde man ej heller kunna tiller- 

 känna den mindre utpräglade autoktona ortstenen så stor betydelse för 

 skogarna i Norrland. Om man blott sörjer för att humuslager och mark- 

 fuktighet äro i ett gynnsamt skick, kan skogen växa bra även å ortstens- 

 mark. Förhållandena å sådana marker gestalta sig sålunda betydligt 

 gynnsammare i vårt land än i Danmarks och Nordtysklands klassiska ort- 

 stenstrakter, vilket sannolikt beror dels på att skogsträden i norra Sverige 

 ha ytliga rotsystem och dels på att blekjorden därstädes är mångdubbelt 

 rikare på värdefulla mineralbeståndsdelar. Även i de nämnda utländska 

 områdena börjar man bli benägen att ej betrakta ortstenen som en under 

 alla förhållanden ödesdiger företeelse (jfr E r d m a n n, 1917; P. E. M ii 1- 

 1 e r, 1918, sid. 486). Albert (1910, sid. 339) är t. o. m. benägen att 

 tillskriva ortstenen gynnsam inverkan på skogen i vissa speciella fall, 

 just på grund av dess roll som fuktighetskvarhållande faktor i torr sand- 

 mark. 



De utförda undersökningarnas resultat ur skoglig synpunkt skall ytter- 

 ligare beröras i kap. 10. 



KAP. VII. 

 Podsoleringen i Nordsverige ur klimatologisk synpunkt. 



I det föregående har framhållits, dels att podsolprofilen är vårt lands 

 klimatiskt betingade marktyp, dels att klimatet i många fall synes inverka 

 på podsoleringsgraden. I ett område med så olikartat klimat som Sverige 

 vore det också egendomligt om ej klimatets inverkan på markprofilens 

 utbildning vore märkbart. 



Efter ryssarnas arbeten (se G 1 i n k a, 1914) har klimatet ansetts vara 

 den i sista hand avgörande faktorn för uppkomsten av en viss markprofil- 

 typ. Härvid har alltid medeltemperaturen och medelnederbörden varit de 

 klimatfaktorer, som ansetts mest betydelsefulla. Utom den ryska skolan 

 ha andra markforskare såsom Hilgard (191 o) och Ramann (1911) 

 betonat detta. På denna åskådning vilar ju också särskiljandet av humida 

 och ar i da jordmånstyper, varom närmare hos Hesselman (1917 a). 

 Ramann (191 1, 1918). På senare tid har denna synpunkt ytterligare 

 betonats av Lang (1915), som infört en s. k. regnfaktor, vilken enligt 



