232 O. TAMM [184] 



tade, d. v. s. förmå ej upplösa mera. Detta visas av att i rostjorden, 

 omedelbart under blekjorden, finnas stora mängder limonit samt även 

 fosforsyra, vilka ämnen väl ej skulle vara stabila här, om de nedsipprande 

 lösningarna ännu hade förmåga att upplösa mineral. Visserligen före- 

 ligger i rostjorden antagligen en jämvikt mellan utflockning och återupp- 

 lösning, men man torde dock vara berättigad att antaga, att i genomsnitt 

 de vittrande agensen i lösningarna hunnit neutraliseras under passagen 

 genom blek jorden. 



Så länge blekjordens ytliga skikt innehålla avsevärda mängder av de 

 lättast vittrande mineralen bli de upplösande agensen i vattnet fort mät- 

 tade, varvid en tunn blek jord alstras. I samma mån som dessa mineral 

 minskas, tvingas de nedåtträngande lösningarna att passera en allt längre 

 väg, innan de bli mättade, varvid blekjorden växer i mäktighet. På 

 samma gång tvingas emellertid agensen att allt mera slå sig på svårupp- 

 lösligare mineral, såsom kali- och natronfältspat, vilka finnas i stora 

 mängder. I den m.ån, som vittringen till stor del övergår till dessa mine- 

 ral, kommer blek jordens mäktighet tydligen att växa med en retarderad 

 hastighet, som småningom närmar sig noll. Teorien förklarar således 

 naturligt, att blek jorden har sam.ma m.äktighet å marker av helt olika 

 åldrar, trots att själva vittringsprocesserna m.åste tänkas vara i gång i 

 ungefär samma omfattning, om hum.ustäcket, klimatet m. fl. faktorer 

 äro lika. 



Enligt teorien bör blek jorden i sin övre del vara fattig på lättvittrade 

 mineral. Så är även städse förhållandet å äldre m.arker. Limonit och 

 apatit saknas fullständigt, särskilt i blek jordens övre del och järn-mag- 

 nesiamineralen finnas där i mycket låg procent. (Jfr kap. 4:62, analyser 

 yta I och 6, kap. 1 1 :A.) Alla mineral, som över huvud förete spår av 

 vittring synas vara mera angripna i blek jordens övre del än i dess undre. 

 Ännu har emellertid blek jordsbildningen ingenstädes nått det stadium, 

 då även fältspaterna börjat försvinna ur blekjordens övre del. Däremot 

 synas dessa mineral i brist på lättare lösliga bli allt kraftigare angripna. 

 En kem.isk och m.ineralogisk granskning av blek jord styrker sålunda obe- 

 tingat den ovan framförda teorien. Fullständigt kan man knappast vänta 

 sig att ens de lättare upplösbara mineralen skola vara försvunna ur blek- 

 jordens övre del, enär det dels kan förekom.ma stora korn, som långsamt 

 lösas, och dels inneslutningar av lättare lösliga mineral i svårare lösliga. 

 Måhända antyder den i kap. 4:B4g anmärkta låga procentsiffran för 

 magnesium i flodvattnet att vittringen numera mest bearbetar de magne- 

 siumfria fältspaterna. 



Teorien fordrar vidare, atl om lättare vittrade mineral saknas i en 

 mark måste de mera svåruppkisliga angripas i desto högre grad. Så är 



