[189] MARKSTUDIER 237 



att alla för skogen behövliga ämnen finnas i ganska riklig mängd. Pro- 

 blemet gäller att söka bringa marken i ett sådant skick, att största 

 möjliga kvantiteter näringsämnen bli tillgängliga i en för skogsträden 

 assimilerbar form. 



Ovan sid. 102 har framhållits att den karbonatbundna kalken relativt 

 hastigt försvinner ur skogsmarken. Denna process har emellertid endast 

 lokal betydelse inom de trakter, där jordlagren äro inmängda med kalk- 

 stensmaterial. Processen har säkerligen haft en stor betydelse för sko- 

 gen i t. ex. det centrala Jämtland. Man kan förutsätta, att medan stora 

 förråd av kalciumkarbonat ännu funnos i ytan på' de leriga moränerna 

 i silurområdet, muUmarker med örtrik markvegetation böra haft en 

 mycket stor utbredning. Nu har karbonatet mångenstädes försvunnit 

 ur de övre lagren på de högt liggande skogsterrängerna (jfr sid. 251) 

 och i och med detta har skogstypen mångenstädes övergått till en ris- 

 och mossrik granskog, som ej mycket skiljer sig från den i det övriga 

 Norrland vanliga. (Jfr Hesselman, 1917 a, sid. 399). På dessa marker 

 har ej längre kalkurlakningen någon så stor betydelse, enär processen 

 redan kommit in i ett stadium, då marken blivit betydligt utarmad på 

 kalciumkarbonat. Processens fortskridande torde knappast kunna genom 

 några åtgärder påverkas. I sluttningar och lägre belägna terränger har 

 kalktransporten ur marken såsom Hesselman framhållit en stor bety- 

 delse genom att där framkalla en rik växtlighet. I sluttningarna uppstå 

 ofta vackra örtrika granskogar och å lägre terränger mycket gynnsamma, 

 efter avdikning särdeles alstringskraftiga torvmarker. Möjligheten av att 

 kalkutlakningen rent av påverkat utbredningen av vissa skogselement 

 har framhållits av Halden (1917, s. 206). 



Blekjordsbildningen betyder en stadig utarmning av marken på vär- 

 defulla mineralbeståndsdelar, såsom de viktiga ämnena kalk, fosforsyra 

 och kali (se sid. 109, tab. 3). Ju mäktigare blekjorden är, desto fatti- 

 gare är marken på dessa beståndsdelar, vilket i ringa mån kompenseras 

 genom att helt små mängder av dem, åtminstone fosforsyran, absorberas 

 i rostjorden. Emellertid frigöras genom vittring i blekjorden ständigt 

 nya mängder, särskilt av kalken och kalit, i mindre mängd fosforsyran, 

 som redan till största delen försvunnit ur blekjorden (se sid. 121 — 123). 

 Antagligen existerar det för skogen ett fosforsyreproblem, som ännu så 

 länge undanskymmes av de viktigare kalk- och kvävefrågorna, men som 

 i den mån dessa bli lösta, kommer att göra sig gällande. 



Det är anmärkningsvärt att det vanliga fosforsyremineralet i marken, 

 apatit, utom fosforsyra innehåller stora mängder kalk i en mycket lätt- 

 lösligare form än i de silikatiska kalkmineralen (jfr sid. 121). Apatiten 

 är sålunda ett av de allra värdefullaste mineralen i skogsmarken och 



