238 O. TAMM [190] 



säkert är bristen på apatit en ur skoglig synpunkt mycket dålig egen- 

 skap hos blekjorden. Att denna apatitbrist dock ej behöver vara ödes- 

 diger visas av att vacker skog mången gång förmår växa i mäktig och 

 utpräglad blekjord (se sid. 213). Järn-magnesiamineralen äro av bety- 

 delse för skogen genom sin halt av lättlöslig magnesia och den visser- 

 ligen rätt obetydliga halt av kalk och kali i mera lättlöslig form än i fältspa- 

 terna, som de innehålla. Även en försvinnande liten del av deras järn- 

 halt torde komfna skogen till godo. Järnhalten har även den betydelsen 

 att utgöra råmaterialet för de järnföreningar, som delvis bilda binde- 

 medlet i ortsten. Ingen blekjord torde ens i sina övre delar vara all- 

 deles uttömd på järn-magnesiamineral (se sid. 109) men vittringen torde 

 dock mångenstädes hunnit till det stadium, då övervägande fältspater 

 angripas. Dessa innehålla de största mängderna kalk och kali och förmå 

 praktiskt taget i det oändliga leverera lika stora mängder lösliga kali- 

 och kalkföreningar som för närvarande. 



Även bortsett från sin förminskade halt av åtskilliga för skogen vär- 

 defulla ämnen har blekjorden emellertid även andra mindre gynnsamma 

 egenskaper. Dessa torde sammanhänga med blekjordens fattigdom på 

 utflockade kolloider. I det föregående (se sid. 126) har visats, att blek- 

 jorden saknar tendenser att kvarhålla sådana. De utflockade kolloiderna 

 ha emellertid en viktig uppgift att fylla i marken. Dessa kroppar inne- 

 hålla nämligen alltid små mängder absorberade salter, vilka kunna gå 

 i lösning vid större vattentillförsel och därigenom komma skogen till 

 godo. Vid ökad koncentration i markvätskan kunna nya mängder salter 

 absorberas; med andra ord de utflockade kolloiderna verka som ett slags 

 nyttiga regulatorer på tillförseln av växternas näringsämnen. Det måste 

 då vara en olägenhet, om det i en marks övre del finnes ett skikt, som 

 i utpräglad grad saknar utflockade kolloider. Blekjorden blir ett i viss 

 mån isolerande skikt mellan den på kolloider rika rostjorden å ena sidan 

 och humuslagret å andra sidan. Detta demonstreras av rötternas be- 

 nägenhet att utbreda sig dels i humustäcket och dels i rostjorden. 



Det blir på grund av blekjordens olika egenskaper en fråga av stort 

 skogligt intresse att söka utreda med vilken hastighet den tillväxer i 

 mäktighet. Ovan sid. 162 har emellertid visats, att blekjordbildningen 

 är en mycket långsam process, och att dessutom (se sid. 232) tillväxten 

 i mäktighet avtager i hastighet. Det fordras minst 100 år för att bildas 

 en märkbar blekjord, som dock kemiskt sett är mycket litet utpräglad 

 (se sid. 148). En ordinär blekjord behöver omkring i 000 år för sin 

 uppkomst. Man kan sålunda ur skogens synpunkt taga blekjordens 

 fortbildning med stort lugn och det är ej i en snabbt tillväxande blek- 

 jord, som faran för våra skogsmarkers degeneration ligger. 



