[193] MARKSTUDIER 241 



äro lyckligtvis dylika tallhedar lättföryngrade (t. ex. i Degerfors, yta 7, 

 se sid. 254). Detta sammanhänger antagligen med deras belägenhet på 

 älvsand i de klimatiskt gynnsamma ådalarna. När de emellertid äro 

 svårföryngrade (ex. Skaiteheden, se sid. 175, 215), torde de vara det 

 otacksammaste objekt, som kan tänkas för skogsvården. I själva verket 

 har jag iakttagit tre fall av misslyckade markberedningar med sådd å 

 mycket torra tallhedar i översta Norrland, om också det är för tidigt att 

 ännu yttra sig med säkerhet angående resultatet av dessa åtgärder. 



De medelstarkt och än starkare podsolerade tallhedarna böra kunna 

 ge anledning till vissa förhoppningar. Dessa hedar äro också de på 

 moränmark så gott som alltid förekommande. Här har alltid ett ris- 

 och mossrikare humustäcke funnits, varav just den starkare podsole- 

 ringen är ett resultat (se sid. 186). Fuktigheten är väsentligt gynn- 

 samhiare än på de lavpodsolerade hedarna och bör i många fall kunna 

 räcka till för en mossrik markvegetation. Har en sådan vandrat in och 

 alstrat ett humuslager, kan detta sedermera medels tjänliga metoder för- 

 bättras och som resultat torde i många fall en produktivare, mossrik 

 skog erhållas. Det är givet, att en dylik utveckling ej går fort. I na- 

 turen försiggår den säkerligen av sig själv, om skogen skyddas för 

 brand. Det blir då skogvårdarens uppgift att på allt sätt befrämja och 

 påskynda denna utveckling, vilket säkerligen kan ske genom att söka 

 hålla beståndet så tätt som möjligt och att vid föryngring genom tjän- 

 liga medel (se Hesselman 19 17 c) söka framkalla ett så tätt plantbe- 

 stånd som möjligt, och, då så är möjligt, befrämja invandring av gran 

 och björk. Gran- och björkbuskar, om än oväxtliga, göra nytta som 

 markbeskuggare och befrämja risens och mossornas trevnad. Stora are- 

 aler dylik tallhed, som blott på grund av elden är i lågproduktivt till- 

 stånd bör på detta sätt småningom kunna omvandlas. 



Allra fortast torde resultat erhållas med de starkast podsolerade 

 tallhedar i Norrland, som uppkommit ur granmarker eller gränsa mot 

 myrar o. s. v. (se sid. 179, 180). I norra Dalarna däremot ha de starkt 

 podsolerade tallhedarna ett helt annat skaplynne än å de mineraliskt 

 kraftigare markerna i Norrland (se sid. 152). De äro som ovannämnts 

 säkerligen ganska stabila; de torde erbjuda stora vanskligheter vid för- 

 sök att omvandla dem i produktivare skogstyper. Problemet Hgger här 

 ej i fuktigheten, som ofta är ganska riklig, utan sannolikt i humustäcket 

 och närsalttillgången. Det synes därför svårlösligt, för så vitt ej man 

 t. ex. är i stånd att genom bevattning tillföra friskt och näringsrikt vatten. 



Podsoleringen å tallhedarna har sålunda ur skoglig synpunkt ett stort, 

 symptomatiskt intresse. En tallhed bör emellertid utom av den svaga 

 podsoleringen även städse bedömas med ledning av markvegetationen 



16. Meddel. från Statens Skogs/orsoksanstalt. Hiift. 17. 



