UNDERSÖKNINCtAR över den sroKKE MÄRGBORREN 29 



ägglät^gning genom ett dylikt regcn erationsgnag förbereda 

 sig till att yngla ännu en gång. Hittills gjorda observationer 

 giva vid handen, att en d y 1 i k a n d r a k u 1 1 e n d a s t s ä 1 1 a n k o m m e r 

 till utveckling och därför ej spelar nägon roll i praktiken, så 

 att man skulle behöva lägga ut fångstträd mot densamma. 



c. Näringsgnagets inverkan på kronans form. 



Det är otvivelaktigt, att den övre delen av kronan är särskilt utsatt 

 för märgborrarnas angrepp; detta förhållande har tidigare anmärkts av 

 flera författare, bl. a. BoA.s och var bl. a. synnerligen iögonfal- 

 lande i de ungtallbestånd, som studerades av förf. och jägmästare L. 

 MattsON-MÅRN sommaren 1916 i Tönnersjöhedens, Tölö och Kila 

 kronoparker. Man skulle kunna söka förklaringen härtill i ett verkligt 

 val från märgborrarnas sida, men det förefaller mera sannolikt, att kon- 

 centreringen av angreppet i toppen helt enkelt är en följd av att märg- 

 borrarna föredraga års- och fjolårsskotten. Dessa bilda ju i stort sett det 

 yttre skiktet av kronan och utgöra en allt högre procent av kronan, ju 

 närmare toppen man kommer. Härtill kommer, att skadegörelsen lättare 

 ses i toppen än i kronans nedre delar, där luckorna i barrskruden i viss 

 mån döljas av den kvarvarande barrmassan. 



Mycket belysande är i detta avseende fig. 9, som visar en tall, vilken 

 skadats av märgborrar under åren igii — 1913. Vid första påseendet 

 förefaller det, som om endast själva toppen angripits, men vid närmare 

 eftersyn finner man, att även grenarna längre ned i stor utsträckning äro 

 skadade, särskilt i spetsen. 



Åtskilligt har skrivits om de av märgborrarna stympade kronornas 

 utseende, men man har därvid knappast skilt tillräckligt på engångs- 

 angrepp och sådana, som upprepas under en följd av år. 



För engångsangrepp äro bestånd i II och III årsklassen till följd av 

 de numera allt vanligare gallringarna särskilt utsatta, om man vid dessa 

 arbetens utförande ej tager hänsyn till märgborrefaran och inrättar dem 

 därefter. Sker en dylik gallring under senvintern eller våren och få de 

 utgallrade träden ligga kvar i bestånden, så inträffar med naturnödvän- 

 dighet en härjning med åtföljande stympning av de kvarvarande trädens 

 kronor. Dessa bli då ofta så fruktansvärt vanställda (fig. 10), att de i 

 toppen berövas nästan hela sin barrmassa. Men det dröjer ej länge, innan 

 träden botat alla sår och det så väl, att endast ett tränat öga förmår 

 upptäcka, att de ett par år tidigare stympats. Förf. besökte sommaren 

 19 1 8 det år 1916 undersökta området vid Tönnersjöheden, om vars 

 utseende fig. 12 ger en god föreställning; tallarnas kronor hade redan 

 då tack vare alla ersättningsskott, som utbildats, i det allra närmaste äter- 



