38 IVAR TRÄGARDH 



följd, att den större märgborren starkt härjade. Under de två sista som- 

 rarna hade emellertid, som av fig. 15 framgår, beståndet fått vara i fred, 

 så att 19 1 9 och 1920 års skott voro väl utvecklade. Enstaka träd hade 

 emellertid 1918 blivit så spolierade, att de dött. I dessa stammar an- 

 träffade man i den nedre delen dels övergivna modergångar, represen- 

 terande det första misslyckade försöket från märgborrens sida, dels lyc- 

 kade gångsystem; högre upp funnos tallvivelgångar från föregående år 

 och slutligen i toppen den fyrtandade barkborren. Förloppet har alltså 

 varit följande: 19 18 starkt kronangrepp, 19 19 på våren försöksgångar 

 av ynglande märgborrar, som måst övergivas, på sommaren angrepp av 

 tallviveln, våren 1920 upprepat angrepp av märgborren, denna gång 

 lyckat, samt därefter angrepp i toppen av den fyrtandade barkborren. 



Dylika tillfällen, då unga tallar till följd av ett engångs kronangrepp 

 skadas, så att de sedermera falla offer för de ynglande märgborrarna, 

 äro emellertid enligt förfs erfarenhet sällsynta. I regel är förloppet, 

 som ovan skildrats, godartat ej blott i yngre utan även i medelålders 

 bestånd. 



Som tidigare påpekats (III, s. 81), saknas i revirförvaltarnas årsrap- 

 porter oftast uppgifter angående följderna för träden av kronskadegö- 

 relsen och detta kan nog i allmänhet tolkas så, att träden ej dukat under 

 för densamma. Flera revirförvaltare framhålla också detta, t. ex. jäg- 

 mästare G. Welander (Karlsby revir), som i rapporten 191 6 framhåller, 

 att han ej iakttagit, att träd dödats genom kronskadegörelse; liknande 

 uppgifter lämnas av jägmästare J. E. NILSSON från Hamra kronopark 

 om 30 — 6o-åriga bestånd. 



De uppgifter om att tallar dött till följd av kronskadegörelse, som 

 föreligga, kunna sammanföras i två grupper: dels är det fråga om äldre 

 träd i norra Sverige, dels rör det sig om träd kvarlämnade som fröträd 

 vid kalavverkningar. 



Att särskilt den norrländska tallen, som vid mera framskriden ålder 

 har en sparsam förgrening och en glesare krona, har svårt att övervinna 

 följderna av kronskadegörelsen, har förut framhållits av LAGERBERG (s. 

 104). Grönberg, som i sin skildring av Särna-härjningen (s. 196) något 

 berör anledningen till att märgborrarna i vårt land utgöra en allvarligare 

 fara för tallskogen än i mellersta Europa, vill däremot skriva detta på 

 det karga klimatets och den magra jordmånens konto, särskilt när det 

 gäller Norrland. 



De uppgifter, som sedermera influtit, bestyrka emellertid riktigheten 

 av Lagerbergs uppfattning, att det särskilt är äldre träd av högnordisk 

 typ, som duka under för kronangreppet och väl i regel därigenom att 

 de bliva yngelträd för märgborrar. 



